46 



Sven Nilsson 



menniskan till på jorden och satte gräns för djuren genom att mer och mer in- 

 kräkta deras förra område, så skulle nästan alla zoner blifva bebodda af talrika 

 större och mindre vilda djur; de växtätande skulle småningom framtränga mot 

 polarkretsarna, så långt de funno ymnig och passande föda af gräs, löf, qvistar, 

 bark o. s. v. och rofdjuren skulle följa de förra i spåren för att af dem lifnärä 

 sig — och de skulle småningom sprida sig längre och längre mot norden, så långt de 

 hade ymnig tillgång på kött till spis och blod till dryck. Hvad kölden beträffar 

 så behöfva hvarken de växtätande eller de köttätande deraf särdeles besväras, ty 

 Naturen (den moderliga, omsorgsfulla) tilldelar dem varma kläder i mån som de 

 behöfva dem. Menniskan i vildhetstillstånd är det enda djur på jorden, som Naturen 

 sjelf ej förser med kläder efter behofvet; men menniskan är också det enda djur, 

 som fått den instinkten eller förståndet att kläda sig med andra djurs skinn. 



Således följer ej att der i Tyskland varit ett varmare klimat än nu derföre 

 att der ligger skeletter af Tigrar och Leoparder. Vi ha äfven ett absolut faktum, 

 som bevisar detta. Bengaliska Tigern i Sibérien 45° — 53° = norra Tysklands och 

 klimat lika Stockholms. Vidare en Leopard Felis Irbis. — Således försvinner äfven 

 det undret, som mången Geolog föreställt sig och mången ännu föreställer sig, att 

 ett tropiskt klimat skulle ha rådt i nu kalla länder, t. e. i Sibérien, och att de helt 

 plötsligt blifvit öfverhöljda med is, hvari de förmenta tropiska djuren, Elefanter 

 och Noshörningar, inbäddades. Dessa djur ha således fortlefvat i Sibérien äfven 

 sedan stora glacierer bildats der, likaså väl som vildsvinet lefde i dalarna mellan 

 glaciererna i Schweitz ända tills det af Invånarna blef utrotadt. 



Jag anser mig böra fortsätta undersökningens gång, der den sist afbröts. Det 

 ämne jag förbigått skall jag sedan åter upptaga. Jag sökte visa, huru det nakna 

 grus- och stenbetäckta landet, efter glacierperiodens slut, småningom öfverdrogs 

 med en vegetation, som ditlockade gräsätande djur: Elgar, Renar, Hjortar, Uroxar, 

 Bison ter, Vildsvin m. fl. Att dessa följdes hit af Rofdjur, och att Menniskan slut- 

 ligen följde djuren efter: de gräsätande boskapsdjuren för att erhålla kött till föda, 

 och de köttätande Rofdjuren för att erhålla skinn till kläder. H varifrån hon kom 

 är således icke tvifvelaktigt, nemligen ifrån samma håll, hvarifrån djuren kommit, 

 från den Germauiska kontinenten. Att menniskan då, i den Germaniska kontinenten 

 och troligen i hela Europa, ännu stod på samma låga bildningsgrad, som vilden 

 på Söderhafsöarna och i norra Amerika, då Européerna gjorde deras första bekant- 

 skap, blir väl temligen påtagligt, om vi jemföra dess qvarlåtenskap med dylikt, som 

 nu, på andra ställen af jorden, begagnas. Han kände ej metallers bruk; han gjorde 

 sig vapen och redskap af sten — alldeles som vilden ännu, der han ej fått metall 

 af Européerna. Han kände, likasom nutidens vildar, inga andra behof, än att till- 

 fredsställa hungren och skydda sig mot kölden. På denna låga bildningsgrad är 

 menniskan alltid Jägare och Fiskare, i synnerhet i ett klimat sådant som detta, 

 der bär och frukter, som kunde bidraga till dess underhåll, under största delen af 

 året saknas. 



