48 



Sven Nilsson 



i synnerhet i dess första kulturtillstånd. Också finnes hunden i tamdt tillståud 

 spridd öfver hela jorden, så vidt menniskor bo. Det gifves knappast någon înenni- 

 skostam så rå, att den ej eger hunden. I fjälltrakterna och på låglanden, från 

 œquatorn till polarzonerna — allestädes, dit nienniskau framträngt, har hon haft 

 hunden i sitt sällskap. Han är hennes trognaste följeslagare; hans trohet mot 

 menniskan har blifvit ordspråk och symbol. Han är hennes biträde under olika 

 skiften och bildningsstadier; han hjelper Vilden att jaga och derigenom att skaffa 

 villebråd; egde vilden ej hunden, skulle han dö af svält. Hos Nomaden vaktar 

 han hjorden, återför de förvillade boskapsdjuren, fredar för rofdjurens anfall och 

 vakar ständigt för sin husbonde och dess egendom. — Hunden är den första er- 

 öfring menniskan gjort öfver djuren — det första vilda djur, som hon tämt; som 

 vi här se, träffas han tam redan hos vilden; hästen, kamelen, oxen m. f. under- 

 kastade menniskan ej sitt herravälde förr än i Nomadtillståndet; och katten behöfde 

 hon ej förr än hon blef åkerbrukare. — ■ Denna här tecknade, ur en graf med sten- 

 vapen upptagne är en af de första hundracer, som menniskan tämt; den liknar 

 < Schakalen, men är större. 



2:do Fiska. Både i hafvet och i sött vatten, a) En metkrok af Hinta är funnen 

 vid Lomma (NB jag anser den katastrof, som utgräft Sundet och skilt Skåne från 

 Danmark etc, ha tilldragit sig just under det dessa vildar bodde i Skåne och der bodde 

 de en lång tid, säkert flera tusende år. Menniskan är i intet bildningsstadium så sta- 

 tionär som i vildhets- och halfvildhetstillståndet. Eskimoerna i 9:de seklet och nu. 

 Erman fann hos Baschkirerna på Ural precist samma bruk, klädedrägt m. ni. med 

 hvilka Herodotus beskrifver dem för 2,300 år sedan, under namnet Argipéer. Således 

 Sundet fans ej då de kommo hit, det bröt sig väg under det de voro här.) På 

 denna krok hade de troligast fiskat småtorsk i Sundet. Den mindre är funnen vid 

 Krankesjön nära Silfåkra; i Krankesjön fins ännu ål och aborr ■ — och man har 

 sagt mig, att man dermed ännu skulle kunna meta ål och aborre. De nyttjade 

 äfven metsänken — dem har man förr kallat slungstenar. b) med ljuster. Ett 

 sådant från en torfmosse nära Lund ; likt ett, som förvaras på Museum i Bristol 

 och som är från vestkusten af norra Amerika. 



Denna likhet mellan fiskljustret hos vilden i så vidt skilda trakter af jorden 

 som nordvestkusten af n. Amerika och södra Sverige gifver mig anledning erinra, 

 att menniskan, stadd på en lika låg bildningsgrad, har brukat och brukar ännu 

 till stor del fullkomligt lika vapen och redskap öfver hela jorden från pol till pol. 

 För att ådagalägga detta märkvärdiga faktum har jag här låtit teckna 6 lika jagt- 

 pilar af sten från så vidt skilda länder som Sverige, Terra del Fuego, Pensphanien, 

 Mexico, Irland och Campagnan vid Bom — och till tiden så olika som den från 

 Terra del Fuego, hvilken är gjord för 12 — 15 år sedan — och sådana begagnas 

 der ännu — och den från Rom, som troligast är närmare 3,000 år gammal. Sådana 

 begagnas äfven af Esquimoerna i Boothia norr om Grönland. Hvem har lärt 

 menniskan på sin lägsta bildningsgrad vid Sydpolen, vid nordpolen, (Eidsländaren, 

 Eskimoen), Samojeden, Nyholländaren att slå sig stenpilar af lika form; att böja 



