52 



Sven Nilsson 



genererad gren af samma stora stam. Undanträngda till de isiga zonerna i Asien 

 ha de som Samojeder, Tunguser m. fl. Lappar generation efter generation sjunkit 

 ned till en intellectuel och fysisk slapphet och en i alla hänseenden låg ståndpunkt. 

 Den ständiga kampen mot klimatets råhet, för lifvets första oumhärligaste behof, 

 ha generation efter generation förslöat deras intelligens och bragt dem i det för- 

 nedringstillstånd, hvari tie jemförelsevis befinna sig. Lapparna ha icke inkommit 

 till Lappland genom att tåga genom de sydligare delarna af Skandinavien. De ha 

 långt sednare än södra Sveriges urinvånare och sedan landet deruppe höjt sig 

 kommit in den norra vägen, från norra Asien. De ha gått alldeles samma väg 

 som fjällryggens Renar. Af denna djurart ha de i Skånes torfmossar fossila in- 

 kommit med Uren, Bisonter etc. södra vägen i en långt aflägsen forntid. — Men 

 mellan Skåne och Norrland finnes lika litet spår efter någon Ren ü7 som efter något 

 kortnackadt mennisko-cranium. Fjällryggens Renar ha invandrat i vår nord från 

 norra Asien långs den landhöj'd som går genom Finland och förenar sig med 

 nordligaste delen af fjällryggen. Och på fjällryggen ha de, liksom Lapparna, ännu 

 sitt egentliga stamhåll. Men på denna hade Lapparna fordom trängt vida längre 

 åt söder än de nu befinnas, de inskränkas och minskas mer och mer. Denna kort- 

 hufvade stam, dessa Iberer eller livad vi vilja kalla dem stodo, då de lefde i södra 

 Sverige, som vi redan sett, pä bildningens lägsta steg — denna stam af Turansk 

 race hann ej längre, så vidt vi kunna spåra dem, än att vara vilda jägare och 

 fiskare. — En annan stam af Indo-germanisk race med helt annan hufvudskålsform 

 började småningom inflytta (n:o 6) och nedsätta sig der och hvar. Den nyttjade 

 äfven ännu redskap af sten, ben o. d. men den började dock odla landet, bränna 

 skogshult, hacka upp den askbelagda marken, strö frön — förmodligen roffrön i 

 askan — och blef således landets första jordbrukare. Deras plogar voro jordhackor, 

 af hvilka jag här kan förevisa två: 1 af sten, 1 gjord af ett elghorn. 



Det är klart, att Vildarna ej tyckte om dessa inkräktningar af deras jagt- 

 marker. Der uppkommo strider liksom först i Amerika mellan dervarande vildar 

 och de Europeer, som dit inflyttade och började odla landet. Så äfven här. Vil- 

 darna anföllo dem stundom då de sofvo och dödade dem med sina jagtvapen. 

 Här ha vi för ögonen bevisen på en sådan mördande strid — en massacre af vildar 

 på en koloni af de första jordbrukarne. 



Vid Tygehjö i Oxie härad i Skåne ■ — en grusig plan — 20 år tagit grus — 

 skeletter kring 50 — omgärdade af en stenram — kring armpiporna brousringar i 

 spiral — Vapnet bar påtagligt tillhört vildarna, hufvudet en dolichocephal stam, — 

 Lans eller kastpil af Elghorn — Således lik af en menniskostam och vapen hvar- 

 med det bli f vit dödadt, tillhörigt en annan C8 . — Detta vapen är märkvärdigt för ett 

 ställe hos Herodotus, der dylika vapen omtalas hos en vild eller half vild mennisko- 

 stam. Herodotus VII B beskrifver de folk, af hvilka Xerxis här mot Hellas ut- 

 gjordes; han omtalar äfven der Mthioperna: de klädde sig i vilddjurs hudar — de 

 hade långa bågar af pahnbladsskaft — pilar af rör, skodda med tillskärpta flint- 



