Sverige och dess innebyggare före den historiska tiden 



55 



land efter rullstensperioden — och nu är der haf — och verkningarna af en våld- 

 sam flod se vi i stenåsen längs kusten. Denna flod har rusat vidare fram och ur- 

 hålkat Sundet, der fordom, tvifvelsutan i en dalsträckning, framflutit en å — och 

 der blott Hven ännu står qvar som ett gammalt minnesmärke efter den landsträcka 

 der fordom funnits — ■ och denna ö visar också, genom sin egna form, neinligen 

 brant och hög åt söder, låg och långsluttande åt norr, att den blifvit kringskuren 

 genom en våldsam flod, som kommit från Östersjön och rusat fram från söder åt 

 norr. Att floden tagit denna rigtning från norra delarna af Östersjön nedåt söder, 

 derom kunna vi äfven öfvertyga oss, om vi betrakta en Charta med större scala 

 öfver södra Sveriges Ostersjöstränder ; ty vi se vikarna inskurna från norr och de 

 nedra från öster, likasom vi i Sundet öfver allt se märken, att strömmen der rusat 

 fram från söder åt norr. Följden af denna stora öfversvämning har varit, att den 

 ej blott kastat en grusås långs Skånes södra kust, utan äfven, jemte sednare min- 

 dre öfversvämningar, vid bräddarna af Sundet uppkastat terrassformiga vallar, 

 hvilka ligga der än, och ha förmått en och annan Geolog att äfven der antaga 

 landthöjning. De kallas på Danska hafstockar 71 . Och i sanning, om man ser en 

 strand med öfver hvarandra liggande sand- och grusvallar, är det den enklaste för- 

 klaring, att de antyda ett undansjunket vatten eller ett uppstiget land. Men stan- 

 nar man ej vid ytligt betraktande, utan undersöker dessa Sundska terrasser litet 

 närmare, så skall man finna, att de aldrig som dylika strandterrasser här i öfra 

 Sverige, innehålla skalbankar — icke det ringaste tecken till sådana; stranden har 

 således icke vid dem stått en längre tid och derefter lemnat dem. De antyda blott, 

 dessa strandterrasser, mer och mindre starka öfversvämningar. De submarina torf- 

 mossarna ofta under dem, äfven som nyss nämda negativa kännetecken, bevisa på- 

 tagligt detta. Ifrågavarande stora öfversvämning inträffade i södra Sverige, sedan 

 det länge varit bebodt; ty den förstörde ej blott flera stengrafvar på Skanörs ljung, 

 efter hvilka blocken, ännu i min ungdom, lågo gruppvis spridda öfver fältet, och 

 knifvar, yxor och pilar af flinta ännu kunna upplockas kringströdda på sanden; 

 utan, det som är ännu anmärkningsvärdare är, att äfven på bottnen af de torf- 

 mossar, af 10 — 12 fots djup, som finnes under vallen, ligga jagtvapen af finita och 

 ben. Jag har deraf en liten samling, som jag här skall förevisa. Dessa äro tagna 

 under torfven på sjelfva blåleran. De ha således kommit ned och fallit till bottnen 

 i det öppna vattnet, innan torfven deri afsattes. Hvilken omätligt lång tid har ej 

 härunder förflutit, sedan dessa jagtvapen och redskap gjordes. Tänka vi oss först 

 detta nakna grus- och stenbetäckta fält efter Glacierströmmarnas bortrinnande; före- 

 ställa vi oss, att detta fält blott ytterst småningom och liksom steg för steg kunde 

 förses med smärre sandväxter och att derefter träd, som trifvas i sandig jord, aspen, 

 tallen, björken, och först efter många, många år, sedan en så stor mängd växter 

 hunnit ruttna så att derigenom ett tillräckligt lager svartmylla bildat sig, och att 

 sedan åter en lång tid fordrats innan deri hunnit uppväxa sådana träd, hvilkas 

 rötter behöfva en djupare mylla t. e. Eken, Alen o. a. att sedan dessa hunnit ut- 

 göra stora skogar — och en del af dessa träd och skogar hunnit med strömmarna 



