56 



Sven Nilsson 



nedföras i de lugna vattenutvidgningarna och der sjunka till botten. Då detta 

 skedde, lågo redan dessa jagtvapen der; ty de funnos på och uti sjelfva blålerau 

 under alla träd och rötter. Derefter blefvo de smala strömmarna emellan vatten- 

 utvidgningarna tillslutna och en torfmosse började bilda sig i utvidgningarna. Om 

 vi nu betänka, att denna, som började med en eller flera vegetationspunkter, kring 

 någon ur vattnet uppstående gren, spridde sig småningom, men också ytterst små- 

 ningom, mer och mer, fällde ruttnade partiklar till bottnen, hvilken derigenom små- 

 ningom höjdes, och att slutligen efter andra många, många år torfmossen var fast 

 och färdigbildad till 12 fots djup, ocb att då först kom öfversvämningen och kastade 

 vallen deröfver 72 — och slutligen, att denna öfversvämning dock är så gammal, att 

 hvarken ' Historien eller ens Sagan minnes den. När vi öfverväga dessa förhållan- 

 den, så skola vi utan tvifvel finna, ej blott att en oberäkneligt lång tid förgått 

 sedan Diluvialperiodens slut, utan äfven sedan den tid, då torfmossen under nämde 

 stenås var ett så öppet vatten, att dessa jagtpilar och lansar kunde deri nedsjunka 

 ända ned på den blåa bottenleran. Dessa jagtvapen äro dock påtagligen verk af 

 menuiskoband och bevittna ovedersägligen, att landet under denna gråa forntid 

 varit af menniskor bebodt. De äro alldeles af samma former och samma material 

 som de, hvilka ligga bredvid skeletterna i de Gånggrifter, i hvilka den rundhuf- 

 vade stammen insatt sina lik. Nu ligga dessa vapen icke blott på bottnen af ifråga- 

 varande torfmosse, utan det som ökar märkvärdigheten är, att denna torfmossbotten 

 och således äfven de lågo 8 fot under hafsytan. Ja, jag är temligen säker, att sådana 

 jagtvapen äfven skola finnas i den submarina torfmossen, som ligger på 14 fots 

 djup under hafsytan på Falsterbo ref. Äfven i denna mosse finnes en mängd ek- 

 trä — till bevis på att landet länge haft skogar och på sina ställen djup mylla, 

 innan eken vuxit, och hvar skogar finnas, finnas äfven djur och menniskor. Denna 

 ekstubbe stod ute på sjöbottnen, på 12 fots djup bredvid mossen, i samma ställning 

 som ban växt och med rötterna ännu faststående i jorden. Trädet har varit 

 gammalt, innan det torkat, ruttnat och fallit. Blott en liten del vid ena sidan 

 synes ha varit friskt och stått högre upp. Man ser tydligt, bur stubben småningom 

 och långsamt sjunkit under hafvet, huru han i vattensqvalpet skurats slät, nästan 

 som om han blifvit afskuren med en såg: nu stod han som ofvau nämdes på 12 

 fots djup. Af allt detta är jag förvissad, att äfven i denna djupa submarina torf- 

 mosse ligga gamla jagtvapen från Vildarnas tid. Och bvad jag icke här bör un- 

 derlåta att omnämna är, att på bottnen af en af torfmossarna under Järavallen och 

 således samtidigt med dessa jagtvapen har man funnit skelettet af en af fornverl- 

 dens Björnar, Grottbjörnen (Ursus spelœus) 13 — ett rofdjur af ofantliga dimensioner, 

 passande i sitt slag efter Uroxens och hvars ben förut blott blifvit funna i ben- 

 grottorna i England, Frankrike och Tyskland tillsammans med ben af Hyaenor och 

 Mammuthdjur. Jag har deraf hittills blott erhållit några tänder, men hela skeletter 

 ha funnits. Denna kolossala fornverldens björn har således lefvat här i södra Skåne 

 samtidigt med de vildar, som brukat dessa jagtvapen. Då vi nu finna — åtmin- 

 stone af dessa jagtvapen och med dem samtidiga ben af Grottbjörnen, som blifvit 



