Sverige och dess inbyggare före den historiska tiden 



59 



mig härvid en Anekdot, som jag här torde få omnämna: I London gjorde jag per- 

 sonlig bekantskap med en känd Naturforskare, M:r Stokes, som är Delägare i ett 

 rederibolag, hvilket utrustar fartyg på Söderhafvet för Hvalfiskfångst. För några 

 år sedan, då ett af fartygen lade till vid Eldslandet, kommo infödingar som vanligt 

 om bord för att tillbyta sig spikar, glasperlor, små speglar och dylikt; men deras 

 stenpilar och andra stenvapen, som Engelsmännen helst ville ha i utbyte, voro de 

 mycket rädda om. En och annan lemnades dock och bland dem äro dessa två (på 

 taflan). Efter några dagar lyftade fartyget ankar och afseglade, sedan Besättningen 

 kommit att kasta några söndriga porterbuteljer på stranden. Efter ett par tre 

 månaders kringsegiing i Söderhafvet, kom fartyget åter och lade till vid kusten. 

 Infödingarne infunno sig genast med pilar, som de utan svårighet bytte bort. Men 

 sedan handeln var gjord, skrattade de hjertligt och berättade för Engelsmännen med 

 mycken förnöjelse, att det var stycken af deras egna buteljer, som de sålt till dem. 

 De hade nemligen gjort pilspetsar af de söndriga buteljerna och sålde dem således 

 sin egen vara, hvilket särdeles roade dem. Jag såg hos H:r Stokes ett par af dessa 

 glaspilar gjorda af Engelska porterbuteljer. — 



Med anledning häraf torde den frågan uppkomma: hur tillverkade våra äldsta 

 inbyggare sina flintvapen, då de ej en gång hade metall att tillhugga dem med? 

 Jag skall i största korthet omnämna det. 



1) FUntspån: huru de frånklyfdes från en flinta medelst en tillslagningssten; 

 huru de sedan tillknackades med en s. k. knacJcesten; — ■ 2) Pilarna slipades aldrig 

 och 3) Knifvama sällan. 4) Men Yxor, mejslar o. d. tillslipades och äfven en sharp 

 egg slipades på dem. 5) En del tillskärpningsstenar voro portativa och Vilden bar 

 dem med sig på sina jagtvandringar och tillskärpte dermed efter behof sina vapen 

 — Bruten — och åter i skaft insatt lans. Således synes mig, att vi af de qvar- 

 lemnade redskapen kunna få temligen fullständig reda på dessa första inbyggares 

 lefnadssätt i södra Sverige. Frågan, hvilket klimat der rådde och hvilka träd och 

 växter landet den tiden egde, kunna vi besvara med få ord, att det var då som nu, 

 ty samma träd och öfriga växter, som nu finnas, ligga i torfmossarna jemte jagt- 

 vapnen ; men dock med den skilnad, att hela landet var fullt med sjöar och träsk, 

 mellan hvilka funnos djupa och täta skogar, hvilket allt gjorde, att klimatet måste 

 ha varit kallare och än mera fuktigt än nu. Också funnos då inga bokskogar i 

 Skåne; boken har inkommit under en sednare tid; der finnes intet enda spår till 

 den i våra äldsta torfmossar. Aro sådana nämda der, så har det skett genom 

 misstag. 



Sådant var landet och dess invånare på den tiden. Vi ha sett, att de äldsta 

 Ur-inbyggarne, som var en småväxt stam, haft blodiga strider med det storväxtare 

 folk af Germanisk stam, som först började odla landet, genom att svedja och hacka. 

 Denna stam, som här visar sig stå på litet högre bildningsgrad än den förra, 

 hade dock äfven verktyg af sten och ben; men vi skola snart se den uppträda 

 med mer och mer bildning ända till närvarande tid. Om den här tecknade striden 

 mellan denna stam och urstammen inträffat före eller efter den katastrof, den öf- 



10 



