60 



Sven Nilsson 



versvämning, soin uppvallat Järaåseu, kan jag icke säga bestämdt; men att både 

 den Turaniska d. v. s. med runda hufvud och den Germaniska stammen med långa 

 smala hufvud länge efteråt bott här i landet, är säkert, Under denna tid förträng- 

 des småningom jägarna af åkerbrukarne. Samma scener försiggå ännu dagligen i 

 Amerika, 



Sedan nu Järavallen var genom en flod uppkastad ur bafvet, och södra Öster- 

 sjön och Sundet voro bildade, infann sig här i södra och vestra kusttrakterna af 

 landet en menniskostam, som är olik begge de föregående. Att den inkom efter 

 nämde katastrof, kunna vi bestämt sluta deraf att dess grifthögar och vapen ligga 

 på, aldrig under Järavallen. Denna stam hade en helt annan hufvudskålsform och 

 stod på en vida högre kulturgrad än någondera af de föregående. Den hade icke 

 blott sina prydnader, utan älven sina verktyg och vapen, till och med egg-vapen 

 af brons. Den gaf åt allt, livad den tillverkade, en skön form och prydde sina 

 konstalster merendels med sirliga Hgurer. Vi äro således här vid en folkstam, som 

 var så långt framskriden i bildning, att den ej blott förstod att arbeta metall, utan 

 gjorde det på ett mästerligt sätt. Vi ha funnit dess skeletter och Cranier i grif- 

 terna jemte bronsvapen och prydnader, så väl i södra som vestra Sverige och någon 

 gång äfven i Norrige. Vi böra dock i detta hänseende vara varsamma, eljest kunna 

 vi lätt missledas; ty denna stam synes icke hafva inkommit hit i mycket stor mängd ; 

 men likväl har den spridt sina konstalster genom byteshandel vidt omkring bland 

 andra stammar, som den träffat. Dess alster finnas dock mest på kuster och öar. 

 De förekomma på syd- och vestkusten af Skåne, på vestkusten af öfriga Sverige 

 och som nämdes till en liten del af Norrige; på danska öarna äro de funna i 

 mängd; på Engelska öarna, i synnerhet Irland, likaledes i mängd, på vestkusten af 

 Europas fasta land ända ned i Spanien; inåt medelhafvet; på de fleste medelhafs- 

 kuster och öar, äfven i Grekland. Det synes då klart, att dessa vackra fabrikater 

 bli f vit i forntiden spridda genom skeppsfart — således kanske oftast som handels- 

 vara och på detta sätt meddelade åt andra stammar och ej blott begagnade af den 

 stam som hitfört dem. Vi ha således funnit bronsvapen ej blott hos den mer bred- 

 hufvade stam, som jag anser vara den, hvilken ursprungligt fört dem hit, utan 

 äfven hos den mer smalhufvade, som bott här förut i landet. Likväl är det säkert, 

 att åtskilliga af denna stam, som vi genast vilja kalla den Celtiska eller som jag 

 skulle vilja föreslå den phoeniciskt-Irislca, satt sig ned och stannat qvar här; ty man 

 träffar den likasåväl som den mer smalhufvade sedermera med jern. Märkvärdigt 

 är, att oaktadt denna bronsbildning är spridd vidt omkring, namnes dock ej ett 

 enda ord derom i vår Historia eller ens i våra Sagor. Alla de ställen, der vapen 

 beskrifvas, äro tydligen jernvapen menade. Träffades ej dess qvarlefvor i jorden, 

 skulle vi alldeles icke veta, att något sådant här funnits; och likväl har denna 

 bronsbildning och detta folk kraftigt inverkat ej blott på kulturens utveckling i vår 

 Nord utan äfven inplantat en stor del af sina religionsbegrepp på den hedniska 

 religion, som fans i landet, då christendomen infördes: Balderskulten härleder sig 

 från detta folk; Hejmdalsmythen, mistelmythen &c. Hvarifrån kom då detta 



