Sverige och dess inbyggare före den historiska tiden 



63 



så kunna vi lätt inse, att den länge kunnat förvara gamla traditioner. De allt 

 eröfrande Romarne koramo icke till Irland. — Enligt säker historisk tradition bade 

 Phoenicierna der kolonier och satte denna ö genom skeppsfart i förbindelse med 

 Orienten. Efter alla dessa fakta kunna vi väl ej neka folkstraditionen sin tillförlit- 

 lighet. Denna berättar, som förut nämdes, att de runda tornen varit Soldyrkar nes 

 tempel, och att de der dyrkade Solguden Baal eller Bel. I det inre mörka tornet 

 brann den heliga elden — solens afbild på jorden. I templets öfra del uppsteg 

 relig-ionstjenaren för att derifrån, likasom Mahomedspresten från Minareten utropa 

 böntimman för folken. Ett sådant run dt torn i vestra Irland kallas ännu idag 

 Baal; på afstånd från ett annat ligger i öster ett berg, som kallas Balsberget och 

 traditionen berättar, att Baalspresten uppsteg livar morgon i tornet och så snart 

 Solens skifva stack upp öfver bergsbrynet utropade han Baal i alla 4 väderstreck, 

 för att väcka folket till bön. Afven i Skåne nära Beckaskog ha vi ett Balsberg 

 och i trakten finnas många grafhögar med sådana bronssaker och sådana hufvud- 

 skålar som de här framlagda. 



Afven på många andra ställen i södra och vestra Sverige finnas omisskännliga 

 spår efter BalshUten, och benämningen Baal på solen har ännu bibehållit sig i Bo- 

 husländningens half -island ska, half-phoeniciska ord: Håbaln, högsolen, hvarmed han 

 menar högsta sommaren från midsommar till höslotterns början. Långs hela vest- 

 kusten och (i en äldre tid innan skogarna förminskades) äfven i Skåne, ja, som jag- 

 tror, i alla de trakter, der bronsvapen finnas, tändes fordom Baalsbål eller Balders- 

 bål midsommarsafton, det var aftonen efter den dag, då Solen varit högst på him- 

 len, derefter började han sänka sig och natten började förlängas — det var Sol- 

 gudens, Baals, det var Balders dödsfäst; Balder lades då på bål ; också kallades dessa 

 midsommarseldar Balder sbål i flera trakter af landet. Ungdomen samlades vid 

 bålet, dansade kring lågan, sjöngo och ropade — och uppförde nästan samma 

 scener som dem Baalspresterna uppförde kring Baalsbålet i Kanaan. 



Då vi nu efter allt detta kasta en blick tillbaka på dessa eran ii former, kunna 

 vi väl icke betvifla, att den phoeniciska folkstam, som öfver Spanien kommit till 

 Irland, der bygt sina runda torn, haft sina Baalsberg, idkat sin Soldyrkan och 

 spridt sina bronsfabrikater, äfven från Irland besökt våra kuster, anlagt kolonier 

 och inverkat på folkets religiösa och industriella utveckling. Hvarföre de här an- 

 lade nybyggen, torde ej vara omöjligt att gissa. Sundets strömfåra var då redan 

 utvidgad, Östersjöns äfven södra del fans då redan. Både Skånes och Östersjöns 

 sydkust lemnade rik tillgång pä bernsten — den blef i så stor mängd uppkastad 

 på Sydskånes stränder, att Invånarne enligt Plinius nyttjade den som bränsle — 

 och Bernsten var en dyrbar och oundgänglig material vid rökelserna under Guds- 

 tjänsten i templen uti hela Orienten — till den grad, att då Moses tågade ut med 

 sitt folk ur Egypten, förbjöd han vid straff att utrotas ur folket, d. v. s. vid lifs- 

 straff, hvarje enskilt att begagna bernsten till rökelse, och att ej framlemna hvad 

 han hade för att begagnas vid den allmänna Gudstjensten. Att Irländska Phoeni- 

 cier handlat på våra kuster, torde äfven kunna slutas deraf att i våra äldsta torf- 



