6: te Föreläsningen d. 24 Maj 1847. 



Under förra föredraget nämde jag den öfversvämning, som utgräft södra 

 Östersjön och äfven plöjt Sundets strömfåra — visserligen ingendera så breda, som 

 de nu äro; ty de utvidgas ännu, ehuru småningom och långsamt. Före denna 

 öfversvämning var södra Skåne genom Danska öarna landfast med norra Tyskland 

 och att så förhåller sig, derpå ha vi många både zoologiska och geologiska bevis. 

 På den tiden, före öfversvämningen och då länderna voro sammanhängande, bodde 

 redan länge menniskor i södra Skåne; dessa voro landets Ur-inbyggare, hvilkas 

 stamförvandter nu sednast, i synnerhet genom Professor Retzii ethnologiska forsk- 

 ningar, blifvit funna i så många skilda trakter af det sydligare Europa: som Iberer 

 i Spanien och södra Frankrike; som Bayer i Scb.wei.tz, som Pelasker i Grekland — 

 och från en annan sida äfven som Samojeder och Lappar. Likväl skulle jag anse 

 det vara mindre riktigt, att belägga våra Skandinaviska Ur-inbyggare med något 

 af dessa namn; de voro lika litet Iberer eller Pelasker, som Samojeder eller Lappar. 

 Hvad namn de gåfvo sig sjelfva, känna vi icke, och om deras grannar af annan 

 stam gåfvo dem någon benämning, så har denna utan tvifvel, liksom förhållandet 

 alltid var mellan olika stammar, sjunkit till en föraktlig smädetitel. För vårt ämne 

 är det också nog att veta, att dessa landets äldsta inbyggare tillhörde samma ur- 

 åldriga folkstam, som först bebott nästan hela Europa och som från södren kom- 

 mit hit, först till södra delen af landet, der den förde samma lefnadssätt, som 

 andra stammar föra på bildningens lägsta steg, och der den af andra, likaledes in- 

 vandrade stammar, småningom förträngdes eller utrotades, knappast till någon liten 

 del med dem hopblandades. Ty under den råa hedendomen härskar allestädes ett 

 förfärligt stamhat; den ena stammen vill ej en gång erkänna den andra för men- 

 niskor. Allt krig är då utrotningskrig. Det är först christendomen, som, der den 

 får fästa sig, lärer menniskorna betrakta hvarandra som bröder, som medlemmar af 

 en och samma slägt, under en och samma Fader. Sådana begrepp voro främ- 

 mande ej blott för Nordens, utan för hela Europas äldsta vilda och halfvilda in- 

 byggare. Att denna, landets äldsta urstam småningom spridt sig längre uppåt lan- 

 det, både åt östra och vestra kusttrakterna, är anledning sluta deraf, att ej blott 

 sådana benpilar med rlintskärfvor, som blifvit funna under Jära vallen och som 

 synas egna för denna stam, äfven träffats i torfmossar i Bohuslän — icke sällsynt 



11 



