68 



Sven Nilsson 



— utan äfven i Östergötland vid gräfningen af Götakanal. Gånggriftev äro funna 

 på flera ställen i Västergötland; men man har ty värr icke tillvaratagit hufvud- 

 skålarna af de skeletter, deri fnnnos, och således kan man ej bestämdt veta, att de 

 hörde till samma stam, oaktadt grifterna voro lika. 



Sedan denna stam under en läng tid haft sin bostad i den trakt af landet, 

 som nu kallas södra Skåne, inträffade den förutnämda öfversvänmingen, som ut- 

 gräfde södra Östersjön och Sundet. Det synes mer än blott sannolikt, om alla för- 

 hållanden öfvervägas, att norra delen af Östersjön, före denna tidsperiod, utgjort en 

 hafsvik, som genom de trakter, der nu Ladoga och Onega ligga, varit öppen åt 

 norr, åt nuvarande H vita hafvet. Om vi nemligen blott antaga, hvilket synes vara 

 svårt att bestrida, att den rörelse i jordytan, som vi nu varseblifva, genom höjning 

 i norr och sänkning i söder, under flera årtusenden fortfarit; så blir det en nöd- 

 vändig följd, att dessa lågländta trakter mellan Hvita hafvet och Finska viken, för 

 icke just många årtusenden sedan, varit haf. Och på hela denna sträcka finnas 

 fläcktals fossila qvarlefvor efter ännu lefvande hafsalster, såsom vittnen af ett jem- 

 förelsevis nyligen undansjunket haf. Och detta fenomen instämmer också med de 

 gamla Geografers och Historieskrifvares uppgifter, som lemuat underrättelser om vår 

 Nord. Jag skulle med anledning häraf vilja erinra, att de, som företaga sig att 

 tolka de äldsta Geografers och Historieskrifvares uppgifter om vår Nord, borde 

 något mer än hittills skett taga i betraktande de geologiska förändringar, som måste 

 ha inträffat; de skulle då icke alltid anse de gamla ha haft oredig eller ofullstän- 

 dig kännedom, derföre att deras uppgifter icke instämma med närvarande tids för- 

 hållanden. 



Denna öfversvämning, som utgräft södra delen af Östersjön och Sundet 77 , skulle 

 bäst kunna förklaras, om man finge våga en gissning, hvilken jag också, blott som 

 sådan framställer, att nemligen den landthöjning i norr, med motsvarande land- 

 sänkning i söder af Skandinaviska vallen, som vi följt tillbaka under 300 år och 

 sedan under 1000 år, och sett, att den under hela denna tid varit jemn, långsam 

 och homogen, någon gång, under en vida äldre forntid, skett genom en hastig upp- 

 skjutning, vare sig blott till några fot i norra, och några tums motsvarande sänk- 

 ning i södra delarna af landet. Till sådana jordytans mer hastiga lokala upp- 

 skjutningar, skulle vi äfven kunna uppsöka bevis, äfven från en långt sednare tid. 

 Härigenom skulle vi, må hända, bäst kunna förklara, ej blott att en så väldig 

 vattenmassa bli f vit kastad öfver det lågland, som var beläget mellan nu varande 

 Pomern och Skåne, utan äfven de fenoméner jag förut nämnt, att genom denna 

 flod stora Hvalar blifvit med grus och sand kastade upp, der nu är land. Jag har 

 förut nämnt, att ett helt skelet af ett sådant kolossalt hafsdjur blifvit år 1722 fun- 

 net i sanden ett stycke upp i landet ofvan Ystad, och att skilda ben af samma 

 djur träffats äfven längre in i det inre af Skåne. I allt fall är det säkert, att lan- 

 det mellan Östersjön och Oceanen vatit haf, äfven sedan den nu varande organiska 

 Naturen tillkommit; detta antagande är ingen gissning, utan grundar sig på iakt- 

 tagelser af verkliga naturhistoriska fakta. 



