Sverige och dess inbyggare före den historiska tiden 



69 



Sedan vi sett de äldsta inbyggarnes jagtvapen, fiskeriredskap, verktyg, grifter 

 ocli boningar m. m. ocli deraf slutat till deras lefnadssätt, framställde jag en annan 

 likaledes förhistorisk folkstam, den iriskt-phoeniciska, som både till Craniiformen 

 och bildningsgraden varit vida skild från den förra och från alla andra i Skandi- 

 navien förekommande förhistoriska folk. Jag vill ej kalla den Celtisk af det skäl, 

 att denna benämning blifvit tillagd folk, af helt olika stam; i mina Ur-invånare 

 har jag kallat den Kimorisk, men äfven detta kan måhända leda till oriktiga före- 

 ställningar. Den har bott i de södra och vestra trakterna; men spridt sina konst- 

 alster äfven till några andra delar af landet. Dessa konstalster äro af brons och 

 merendels arbetade i sköna former och med prydliga zirater. Det ligger en viss 

 orientalisk smak öfver hela denna bildning, äfven jemförd med den sednare i lan- 

 det inkomna, Romerska jernbildningen. Jag förevisade några fragmenter deraf, 

 äfven som jag sökte genom Cranier ådagalägga, att denna stam och denna bildning 

 kommit till oss från Irland — och till Irland från Phoenicien. Äfven sökte jag 

 fästa uppmärksamheten derpå att den folkstam, som hit infört bronsfabrikaterna 

 och som varit phoeniciska Baalsdyrkare d. v. s. Soldyrkare (ty Baal är solen), haft 

 druidkult, likasom Cellerna i Gallien. Likaledes sökte jag fästa uppmärksamheten 

 på de dunkla spåren, som ännu hos oss förefinnas i södra och vestra Sverige efter 

 denna phoeniciska folkstams soldyrkan och druidkult. Att mistein i all Druidkalt 

 innehar en vigtig rol, är allmänt bekant. Galler och Kimbrer, som egentligen voro 

 samma foik, ansågo ingen ting så heligt som mistel ur ekträ — jag får i förbigå- 

 ende nämna, att mistel är en parasitväxt lik en buske, som der och hvar växer på 

 andra träd, isynnerhet ekträd och håller sig grön alla årstider. — 



En viss dag på våren steg den förnämste Druiden — Ofverstepresten — upp 

 i eken och afskar växten med en helig knif. Denna knif (tig. ) har troligen 

 varit använd till ett sådant bruk, ty den fans i en Druidgraf tillsammans med så- 

 dana heliga stenpilar, med hvilka offerna blifvit dödade. Vid Whitby i Yorkshire 

 fanns för några år sedan i en jordhög en kista gjord af en hel ekstock, och deri 

 låg ett menniskoskelett af samma stora dimensioner som de öfriga Iriskt-phoeniciska. 

 Bredvid det lågo precist sådana bronsvapen, som dem vi finna hos oss — men hvad 

 som förtjenar mest uppmärksamhet är, att liket låg inbäddadt i mistel; af denna 

 anledning tog inan också i England för alldeles gifvet, att det tillhört en Druid af 

 högre rang. Det var utan allt tvifvel just denna folkstam, som bodde i det sydli- 

 gaste Thüle (Skandinaviska halfön), då Pytheas- fick kunskap derom i England, redan 

 300 år för Christus, och som redan då hade der infört åkerbruk; ty Pytheas be- 

 rättar, att säden bergades i stora hus och tröskades deri — till skilnad från södrens 

 bruk att tröska säden på öppna platser under bar himmel — och att denna stam 

 idkat åkerbruk, se vi af deras skaror af brons. 



I Odinska Valhallareligionen sådan den härstädes inrättades innehade äfven 

 Misteln en stor betydelse, just vid den der intagne phoeniciske Solguden Baals eller 

 Balders kult. Balder är nemligen blott en fornsvensk form af ordet Bal. Det var 

 med misteln, som Balder bief ihjelskjuten af den bliude Höder, på anstiftan af 



