70 



Sven Nilsson 



Loke, som framtog Misteltenen, gjorde deraf en pil och rigtade pilen på Balder. 

 Han visste, att B'reya, som tagit ed af alla lefvande och döda ting att ej skada 

 Balder, glömt att taga ed af misteln. Balder föll och hela naturen begrät hans 

 död. Så sörjer och tvinar bort, ännu i dag, hela Naturen, då Solen aflägsnar sig. 

 Nanna var Balders maka; då Balder föll, brast Nannas hjerta, och hon lades på 

 samma bål som Balder, och Thor helgade bålet med Mjolner och öfveiiemnade det 

 åt lågorna. I detta ligger en betydelse, som jag längre fram kommer att vidröra. 

 Jag vill här blott tillägga, att Misteln ännu både i Skåne, der han kallas flygrönn, 

 och i Vestergötland m. fl. ställen liar hos allmogen en mystisk betydelse, som äfven 

 antyder en dunkel reminiscens om den phoeniciska Balskulten. 



Derefter sökte jag framställa en tredje folkstam med en från de begge före- 

 gående skild hufvudskålsform, den är mer smal och mer kullrig med mer spetsig 

 nacke, dock ovat — ej oval. Denna stam hade inkommit i landet före den phoeni- 

 cisk-Iriska; men stod då på en vida lägre bildningsgrad; den nyttjade i början 

 verktyg af sten och djursben; men fick efter hand metall. Denna stam blef vida 

 mer kringspridd i landet än någon af de föregående, och den synes här ha tagit 

 sitt hufvudsakliga stamhåll på Vestgötaslatterna, hvarifrån den spridde sig åt flera 

 håll. Vi ha sett qvarlefvor deraf från forntiden i Skåne, på Oland, i Vestergöt- 

 land, Bohuslän och på öarna vid Norrige ända upp vid Helgeland. Vi ha sett den 

 med verktyg och vapen först af sten, sedan af brons och sist af jern. Således har 

 den här bibehållit sig under alla bildningsgrader. Det är i min tanka den götiska, 

 som dyrkade Thor och var den största och mäktigaste i landet vid den Odinska 

 invandringen hit. Procopius, som berättar detta, skiljer denna folkstam, som han 

 kallar Gautar, påtagligt från de Göther, som krigade med Romarne i södra Europa. 

 — På Skandinaviska halfön hade dessutom redan inflyttat många flera stammar — 

 eller måhända i början hushåll, som efter hand utbredde sig hvar i sin trakt, och 

 tog sig eget namn, för att skilja sig från de andra, oaktadt de ursprungligt kunde 

 höra till samma folkstam. Professorn D:r Schlyter har fullständigast och bäst ut- 

 vecklat detta förhållande i en liten, men innehållsrik och ypperlig afhandling under 

 rubrik af: Sveriges äldsta indelning i landsJcap. 



Ptolem^eus, som skref sin Geografi i 2:dra århundradet efter Christus, anförde 

 6 eller 7 folkslag på de Skandinaviska öarna, och Procopius, som skref i 6:te seklet, 

 nämner 13 folk i samma Skandinavien, som han kallar Thüle, och af hvilka, som 

 redan nämdes, Gautarna var den största och mäktigaste. 



Den märkvärdigaste af alla folkvandringar till Sverige är dock den, som 

 skedde under ledning af de s. k. Asama eller Osserna, hvilka hit införde Odinska 

 religionen och utvecklade den här i Mälardalen till Valhallahult. Denna för Sve- 

 rige och dess historia vigtiga tilldragelse har man vanligen satt i seklet före 

 Christus. Men det finnes ganska många äfven ethnologiska skäl, att anse denna 

 tidepunkt mycket för tidig för nämde invandring. Isländaren Sturleson, som i 

 sina Konungasagor bäst och fullständigast beskrifvit denna invandring, har påtag- 

 ligt upptecknat den, som han också sjelf nämner, efter traditionella öfverlemnanden, 



