Sverige och dess inbyggare före den historiska tiden 



71 



hvilka gått från slägt till slägt. Hufvudinnehållet af hans berättelse kan och måste 

 derföre vara tillförlitligt, oaktadt ej tiden kan genom hans uppgifna genealogier 

 noga bestämmas. Ehuru Sturlesons berättelse om den Odinska invandringen är 

 allmänt känd, tager jag mig dock friheten att i korthet erinra om dess hufvudsak- 

 ligaste innehåll, för att sedan jemföra den med en berättelse af en annan författare 

 från en helt annan tid och ett helt annat land. Denna jemförelse har jag fram- 

 lagt i Witterhets Historie och Antiquitels Akademien; och jag tager mig üt'ven den 

 friheten att deraf här lemna ett kort utdrag, för att sedan deröfver tillägga 

 några ord. 



Sturleson berättar i sin Ynglingasaga, att då Odin utvandrade från ett ställe 

 kalladt »Asgård» norr om Svarta hafvet vid floden Tanais (Don-fioden), der ännu 

 namnet As-hof eller Assov synes bevittna uppgiftens historiska sanning, tog han 

 med sig sina Diar (hvilket ord betyder både höfdingar och offerprester) och »en stor 

 mängd annat folk». Sjelf innehade han som Chef högsta både andliga och verldsliga 

 makten. Han tågade undan för Romerska härar, som den tiden ströfvade kring i 

 landen; men han lemnade dock bröder efter sig derute. Han ställde först sitt tåg- 

 åt vester inåt Gardarike, sona man förklarat med någon del af nuvarande europeiska 

 Ryssland, der slaviska eller slavonska folkstammar bodde; derefter vände han sig 

 ned åt Saxland, som var en del af Tyskland, och derifrån tågade han åt norr till 

 hafvet, der han (för en kortare tid) tog sin bostad på en ö, »som heter Odins ö i 

 Fyen». Derifrån sände han Genon norr öfver Sundet för att uppsöka nya länder. 

 Hon kom då till en kung, som het Gylfe, som bodde vid Mälaren och som äfven 

 egde och gaf henne ön Seland. Detta måste vara den dunkla Sagans mening. Att 

 Gylfe bodde i Mälartrakten, synes tydligt af den uppgifna rigtning, i hvilken resan 

 till och från honom skedde. Då Gefion återkommit och »Odin genom denna be- 

 skickning förnummit, att der voro goda länder öster ut hos Gylfe, for han dit»; 

 och Gylfe tog fredligt mot honom, ty Odin var honom öfverlägsen uti allt, som 

 hörde till den tidens bildning, och utan tvifvel hufvudsakligast i livad som rörde 

 krigsväsendet och den tidens theosofi; hvilket också uti fornsagorna omisskänligt 

 antydes. Odin fick sätta sig ned vid Mälaren på det ställe, som nu (säger Sturle- 

 son) kallas Siggetttn, och han byggde der ett stort tempel, hvaruti offrades efter 

 Åsarnas sed. Det var troligast på Håbolandet han med sitt folk utvecklade 

 sin koloni. 



Vidare omtalas i samma berättelse, att då Odin kom till de nordiska landen 

 hade han icke blott sina Diar, furstar, offerprester, med sig, utan äfven sina män 

 d. v. s. krigare och dessas rustning och »berserkagång» beskrifves. Derjemte 

 omtalas, att Odin lärde sina flesta idrotter åt sina offerprester, och dessa voro ho- 

 nom närmast i all visdom och som det på den tidens språk heter »trollJcunnighet» . 

 Många andra togo också mycket deraf, och från den tiden, nemligen då Asa Odin 

 inkom i landet, utbreddes trollkunnighet vidt och bredt, folket offrade till Odin och 

 de tolf »Asahöfdingarna», kallade dem sina gudar och trodde sedan länge på dem 

 (Sturlesons ord). Allt detta säges påtagligt om det folk, som redan bodde i lan- 



