72 



Sven Nilsson 



det, ej om dem som Odin förde med sig; ty dessa kunna väl ej antagas hafva fått 

 en ny religion i och med det samma de med Odin inträdde inom Sveriges gränser. 

 Vidare berättas, att Odin införde i sitt nya land samma lagar som varit gällande hos 

 Åsarna. Det var ju således bland lians nya undersåter, de infördes, och icke bland 

 de medföljande Åsarna, hos hvilka dessa lagar redan voro gällande. Detta land 

 var Svithiod och dessa nya undersåter voro »Svearna». Med dessa ingick han den 

 överenskommelsen, att de skulle betala honom skatt och han med sina män »värna 

 deras land och offra för dem till godt år». De öfverlemnade således åt honom och 

 hans medhafda höfdingar högsta andliga och verldsliga makten. Denna öfverens- 

 kommelse behöfde han ju icke här träffa med sitt eget medhafda folk; ty hos dem 

 innehade han och hans höfdingar samma chefskap, redan innan de tågade ut från 

 Asgård. Svear bodde således påtagligt i Sverige, redan före den STURLEsoNske Odins 

 hitkomst, och Gylfe var då Svearnas konung. Namnet »Svithiod hin mickla edr 

 kalda» hos Sturleson, på det land, som låg norr om Svarta Hafvet, synes antyda, 

 att de här boende Svearna i en föregående, kanske långt äldre, tid hade utvandrat 

 från samma land och att de således voro äldre stamförvanter med Åsarna. När i 

 tiden dessa äldre Svear inkommit hit till mellersta Sverige, förmäler ingen tradition; 

 men när Tacitus skref sin Germania, således kring 100 år efter Christus, voro 

 Svearna (Sviones) redan ett mäktigt folk, försedt med vapen och skepp samt med 

 monarkiskt statsskick; och monarkiskt statsskick rådde också härstädes hos Gylfe 

 ännu vid Odins hitkomst, Men Svionernas plägseder, sådana som Tacitus be- 

 skrifver dem, synas hafva upphört efter Odinska invandringen; ty till sådana 

 finnes intet spår, icke ens i våra äldsta Sagor. 



Med denna Sturlesons berättelse om Odins och dess Diars furstliga tåg till 

 norden har jag på ethnologisk vag kommit att jemföra Procopii berättelse om Heru- 

 lernas likaledes furstliga tåg från ungefär samma trakter af Asien till vår Skandi- 

 naviska Nord. Procopius, som varit Belisarii följeslagare under dennes flesta krigs- 

 tåg, lefde vid Ost-Romerska kejserl. hofvet i Constantinopel i medlet af 6:te seklet. 

 Han har på Grekiska språket författat ett verk öfver Historien om de krig, genom 

 hvilka under Kejsar Justiniani regering, det Vandaliska riket i Afrika och det Gö- 

 tiska i Italien förstördes. Sjelf hade han med Belisarius bevistat båda dessa fält- 

 tåg. Han berättar om en folkstam, som kallade sig Heruler eller Eruler, att de i 

 gamla tider bott bortom floden Donau, norr om Svarta hafvet, och således just i 

 samma trakter, hvarifrån Sturleson låter Odin och Åsarna utvandra. I 3:dje seklet 

 bodde dessa Heruler vid Assovska sjön. De beskrifvas som ett ytterst stridbart 

 och tappert, men hersklystet och oroligt slägte; de angrepo ideligen sina grannar, 

 den ena efter den andra, besegrade dem och sköflade deras tillhörigheter. Omsider 

 anföllo de ett folkslag, som kallades Longobarderna, hvilka redan antagit christen- 

 domen, och de gjorde dem skattskyldiga, tvärt emot andra folkslags sed, som der 

 bodde. Härvid erinra vi oss, att äfven Odin och Åsarna togo skatt af härstädes 

 före dem boende folk. — Sedan Anastasius bestigit Romerska Kejsarthronen och 

 Herulerna ej vidare hade några att anfalla, sutto de stilla i tre år; men de blefvo 



