Sverige och dess inbyggare före den historiska tiden 



73 



högligen utledsna vid freden. De antastade då sin Konung RoduJf så länge med 

 beskyllningar för feghet och dylika tillmålen, att han såg sig nödsakad att å nyo 

 anfalla Longobarderna med krig. Dessa anhöllo flera gånger att på fredlig väg få 

 uppgöra tvisten, men det halp icke; Herulerna ville ha krig och Longobarderna 

 måste dertill beqväma sig. I sin nöd och förtvifian grepo de då till vapen och de 

 öfvermodiga Herulerna, som, alltid vana att segra, hade illa beredt sig, ledo ett 

 stort nederlag. Denna afgörande drabbning stod i Ungern kring år Ö00 efter Chri- 

 stus. De öfverblifna Herulerna förföljdes och flydde i två hopar, af hvilka den 

 ene tågade åt Illyrien och fick, efter många äfventyr, slutligen af Kejsaren ett land- 

 stycke att bebo i Dacien vid staden Siggedôn eller Siggetûn — alldeles samma namn 

 som Sturlesons Siggetun och vårt Siggtuna. Detta skedde kring 527. 



Den andra truppen ville ej gå öfver Donau, utan tågade för att fästa sina 

 bostäder i verklens yttersta delar. Denna trupp -»anfördes af många som härstam- 

 made af Icongligt blod». — Odin hade också med sig sina Diar d. ä. furstar, och 

 »mycket annat folk». — Härvid kan också erinras, hvad Historien känner, att 

 Sveriges äldsta adel bestod af idel Konungar, nemligen Härads- och fylkiskungar. 

 — Denna Herulertrupp tågade genom Slaviska folkslags länder, h vilket är liktydigt 

 med Sturlesons GardariJce. Derefter ströko de öfver en stor ödemark och kommo 

 till Varnerna, hvilka bodde i Meklenburg och således i en del af det gamla Sax- 

 land. Vi erinra oss, att älven Åsarnas tåg gick från Gardarike till Saxland. — 

 Derifrån tågade Herulerna, likasom Åsarna, in i Danernas land. — Ingen af dessa 

 folkslag öfvade mot dem någon våldsamhet; de fmgo, enligt Procopius, fredligt 

 genomtåga, alldeles som Åsarna hos Sturleson. Sedan de framkommit till hafvet, 

 gingo de om bord och seglade till Thüle och der satte de sig ned hos Gauterne 

 och der blefvo de qvar. Hvad Thüle är lör ett land hos Procopius, är mycket 

 tydligt af hela beskrif ningen : det är Sverige. — Han beskrifver äfven Skridfinnarna 

 eller Lapparna i dess nordligaste del. I Thüle voro då 13 folkslag; bland dem 

 voro Gauterna de talrikaste. Hos dem fingo Herulerna sätta sig ned. De der ute 

 i södren qvarblifna hoparna af Heruler, hvarvid man må hända kommer att tänka 

 på Odins qvarlemnade bröder (enligt Sturleson) hade många äfventyr. Slutligen 

 anföllo de helt oförmodadt sin kung Ochon (Håkon) blott af ett infall de fått, att 

 de ej mer ville ha någon kung. Men på brottet följde snart ånger, då de besin- 

 nade, att de ej kunde vara utan anförare. Efter flera öfverläggningar stannade de 

 omsider i det beslut, att någon, som var född af deras konungaslägt, skulle hemtas 

 från Thüle d. v. s. Sverige, för att blifva deras kung. — Detta skedde kring år 530 

 och således omkring 20 — 30 år efter Herulernas tåg bit till Sverige, och Procopius 

 tillägger, att här ännu .funnos många af deras konungaslägt. De hade således 

 stannat qvar och för alltid bosatt sig här i Sverige. En del Heruler tjenstgjorde 

 då i Constantinopel och hade der samma förtroende som sedermera Väringarua — 

 hvilka utan tvifvel voro af samma folk — nemligen att utgöra Kejsarens lif vakt. 



Hvad Procopius berättar om Herulernas krigsrustning är i korthet följande: 

 Efter gammal sed gå de till strids nästan utan någon kroppsbeklädnad. Ty de 



