74 



Sven Nilsson 



skydda sig h varken med hjelm eller brynja eller något hvad det vara må förutom 

 en sköld och en gördel, hvarmed de äro omgjordade. Sturleson anför nästan det 

 samma, ehuru med andra ord om Odins kämpar: de foro åstad, säger han, utan 

 brynja och voro galna som hundar eller vargar, beto i sina sköldar och voro starka 

 som björnar eller tjurar. Naturligtvis är detta af Sturleson nedskrifvet efter någon 

 poetisk målning. 



Beträffande Erulernas religiösa inrättningar berättar Procopius: »Erulerna voro 

 begifna på att dyrka många gudar, hvilka de ansågo skäligt att försona med men- 

 nisko-offer». Härvid må anmärkas, att mennisko-offer äfven tillhörde Asa-kulten i 

 Sverige, oaktadt man velat neka det; och samme Procopius, som beträffande för- 

 hållandena härstädes synes vara väl underrättad, förtäljer, att »Thuleboarne» (nem- 

 ligen på Procopii tid och således efter Erulernas invandring) dyrkade många gudar, 

 i luften, i vattnet, i jorden, och voro i fri ga off rare. Det förnämsta offret ansågo 

 de vara den förste fången, som de togo i h varje batalj; denne offrade de åt Mars 

 (Odin), som de ansågo för den högste bland gudarne, och de offrade honom icke 

 på det sätt, att de helt enkelt dödade honom, utan derigenom, att de hängde honom 

 i träd eller kastade honom på spetsar. Att Svearne offrade menniskor och upp- 

 hängde dem i träd åt Odin (som också kallas Hangadrott), instämmer äfven med 

 hvad de första christna missionärerna af ett ögonvittne hört förtäljas om förhål- 

 landet i Odins lund vid Upsala afgudahus. Vidare berättar Procopius: »genom 

 sina lagar voro Erulerna ganska olika de öfriga folkslagen; ty det var hos dem 

 icke tillåtet, att ålderstigna eller sjuklingar frngo fortsätta sitt lif; men då någon 

 blifvit gammal eller sjuk, så tvingades han att anmoda sina anförvandter att med 

 första skaffa honom tillfälle att blifva afdagatagen. De lade honom då upp på ett 

 hopstappladt stort bål, och skickade till honom en med dolk väpnad Eruler, likväl 

 icke någon, som med honom var i skyldskap; ty man ansåg det för skändligt, att 

 dråpet verkställdes af en anhörig. Då den som dödat deras anförvandt återkom- 

 mit, nedbrändes genast all veden derigenom att facklor kastades in i bålet. Sedan 

 lågan satt sig, samlade de benen och jordade dem genast». Härvid erinra vi oss 

 äfven en plägsed, som var gemensam tor Herulerna och Odinsdyrkarne här i Mälar- 

 trakten. Procopius berättar, att då en man aflidit, var det hustruns hederspligt att 

 låta döda sig på hans grafhög; gjorde hon det icke, så lände sådant, henne till 

 ständig vanära och hon blef under hela sin lifstid föraktad och förföljd i synner : 

 het af mannens anhöriga. Spår till samma plägsed finna vi på många ställen hos 

 Asakultens dyrkare. Jag har förut anfört, att då Balder dog, brast Nannas hjerta 

 och hon blef lagd på samma bål som han. I en redaktion af Olof Trygvadsons 

 Saga förekommer, att egentliga orsaken, hvarföre Sigrid Storråda skilde sig vid 

 Erik Scgersäll och reste tillbaka till sin far Skogar Toste i Vestergötland, var den, 

 att Erik hade i sin nöd, före slaget pä Fyrisvall, gjort det högtidliga löftet att om 

 han segrade skulle han efter 10 års förlopp offra sig åt Odin, och som denna tid- 

 punkt snart lärer varit inne och den sköna Sigrid icke hade lust att offra sig åt 

 Odin, lemnade hon kung Erik och reste till Vestergötland, der en helt annan 



