Sverige och dess inbyggare före den historiska tiden 



75 



religion rådde och der hon snart fick friare, af hvilka hon innehrände ett par, som 

 hon ej tyckte om, — det hörde till den tidens barbariska sed — och gifte sig slut- 

 ligen med en Dansk konung. 



Taga vi nu en öfversigt af det hufvudsakligaste innehållet utaf hvad Procopius 

 anför om sina Eruier, och afräkna den öfverdrifna hätskhet, hvarmed man på- 

 tagligt ofta beskrifvit dem, så torde följande stå qvar såsom obestridligt och säkert: 



1) Erulernas tåg hade i forntiden utgått från trakterna norr om Donau, och 

 fortsattes genom Danmark in i Sverige; Åsarnas tåg började från samma trakter 

 och slutades på samma sätt. 



2) Den krigsrustning, som Odins kämpar buro, var densamma som den, genom 

 hvilken Erulerna voro så utmärkta bland andra folkstammar. 



3) Erulerna och Åsarnas afkomlingar hade samma religionsbruk: de dyrkade 

 många gudar, till hvilka de äfven offrade menniskor. Ingen man fick sotdö; blef 

 någon gammal, skulle lian låta döda sig med spjutudd, hvarefter han blef bränd 

 på bål. Äfven till den af Procopius anförda plägseden hos Erulerna, att det an- 

 sågs hederligt för hustrun att döda sig då hennes man aflidit, finna vi spår hos 

 Asa-kultens folk. Jemf. Werlauff: Forsög til at oplyse og forläare Procops Efter - 

 retninger om de nordiske Lande sid. G4 1 . 



4) Namn, som förekomma hos Erulerna (de enda qvarlefvorna af deras språk), 

 äro de samma som vi finna hos de Skandinaviska Åsarnas afkomlingar: Rodulf 

 eller Rolf och Hakon äro väl kända kunganamn i Nordens äldsta historia. Wer- 

 lauff har uppräknat en mängd p. a. st. sid. 54. De Eruler, sum efter nederlaget 

 i striden med Longobarderna gingo öfver Donau, hade i Dacien en stad, som 

 kallades Siggedôn; de Asar, som tågade åt Skandinavien, byggde der en stad, som 

 de kallade Siggetnn. Vid denna namnlikhet fäster jag dock icke särdeles stort 

 afseende, då jag ej känner livad det var för ett folk, som byggt Siggedön eller 

 Singedön. 



5) Erulerna voro ett stolt och högmodigt folk; och sjelfva namnet Eruler eller 

 Heruler, hvarmed de betecknade sig, och som förklaras med Heriles, Earlar (Jarlar) 2 , 

 utmärker, att de ansågo sig sjelfva för herrar och herrskare. Denna benämning 

 innebär en ethnografisk egenhet; ty vanligen hafva folken tagit namn af ung- 

 domlig raskhet, mod och tapperhet, eller ock hafva de kallat sig de »talande» - 

 de som tala ett och samma språk — eller helt enkelt »menniskor». Erulerna der- 

 emot hafva tagit sitt namn af höghet och förnämhet. Åtskilligt i deras historia, 

 hvilket också Werlauff s. 54 anmärker, häntyder på en mäktig aristokrati ; många 

 af kunglig ätt voro anförare för dem som tågade upp till Thüle, och då de qvar- 

 blifna sedermera skulle derifrån heinta sig en Kung, omtalas också, att der ännu 

 (omkring 20 år derefter) funnos många af Erulisk konunga-ätt i Thüle. 



Vända vi oss i detta hänseende till de Odinska Åsarna och deras ättlingar, 



1 Härvid kan tilläggas hvad Dr. Wiesei.gren anför i » Virdaland » sid. 316. not. (Sednare 

 anmärkning) ,8 . 



2 Isidor af Sevilla tolkar namnet Heruli med Domini, herrar. Werlauff s. 54. 



12 



