76 



Sven Nilsson 



så träffa vi hos dem alldeles samma karakters-drag. Den jordfläck, der de vid 

 Mälaren först nedsatte sig, kallade de Håbo, de höga inbyggames hem eller det 

 höga hemmet; der låg äfven Håtuna, den höga staden. Samma bemärkelse ligger 

 i namnen Upland, Up-Svear, Upsalir, i hvilka sammansättningar ordet up betecknar 

 det högsta, förnämsta, hvilket också Profess. Schlyter redan anmärkt i sin anförda 

 Afhandling s. 27 not. 18. — Allt som tillhörde dem hade således benämning af 

 höghet och förnämhet, och denna öfvertygelse om förnäm börd bibehöll sig ända 

 fram i en långt sednare tid, ty då Svear och Göter tvistade om konungavalet, och 

 Göterna ville göra sin rätt gällande, derföre att de voro landets äldre inbyggare, 

 åberopade Svearna sina högre anor. På samma satt talar Eruler-anföraren Pharas 

 till Vandalernas Kung Gelinter: äro icke äfven vi Ender af förnäm börd och be- 

 römma oss dock nu af att fjena Kejsaren. 



6) Erulerna voro ett ytterst stridbart och tappert, men derjemte herrsklystet, 

 oroligt och ostadigt slägte, som aldrig kunde lefva i lugn, utan alltid skaffade sig 

 tillfälle till strid. Hjeltemod och förakt för döden voro deras utmärkande egen- 

 skaper. (Jemf. Aschbach s. 53). De slogos ofta blott derföre, att det utgjorde deras 

 högsta glädje och lycka att få slåss 1 ; man kan derföre vara temligen säker på, 

 att den sällhet, de väntade sig i ett kommande lif, föreställde de sig hufvudsak- 

 ligast bestå uti ideliga slagsmål och strider, likasom Enheriarnas sällhet uti Odins 

 Valhalla. Det var påtagligt en aristokratisk krigarestam, som väl hade Konung, 

 men »många voro af kungligt blod» och ansågo sig således vara högättade. 



Betrakte vi i detta hänseende de Odinska Åsarnas ättlingar, så träffa vi hos 

 dem alldeles samma skaplynne. Sjelfva Vallialla-läran har omisskänligt uppkommit 

 hos ett sådant folk. För att öfvertyga oss derom, behöfva vi blott erinra oss 

 Enheriarnas nyssnämnda sysselsättning i Valhalla. Ett sådant himmelrike kunde 

 endast diktas hos och för en aristokratisk krigarekast. Än vidare: för att ådaga- 

 lägga, att Asa-ättens afkomlingar uti allt väsendtligt liknade Erulerna, torde jag få 

 i korthet erinra om de förras inre och yttre förhållanden. Hvad de förra beträffar, 

 så veta vi, att Nordens äldsta adel bestod af män utaf kungligt blod, som för sin 

 börd voro och kallades Jävlar (Earlar d. ä. Eruler). 



Sina slafvar behandlade de som ting, hvilka de kunde använda hur de be- 

 hagade; samma förhållande egde rum hos Erulerna. Vidare: knappt har historiens 

 gryning börjat, förrän vi se Ynglingaättens inedlemmar inbegripna uti inbördes 

 utrotningskrig; och dess siste ättling, biltog för fadrens försök att utrota de med 

 honom beslägtade småkungarna, måste söka sig en fristad uti en aflägsen bergig 

 och skogig landsort. I Norrige,, der dess afkomlingar uppträdde, förnyades under 

 Harald Hår fager samma inbördes utrotningskrig; och på Island, dit en stor del 

 flydde undan segraren, fortsattes likaledes samma uppträden. 



Sådana voro de inre förhållanden bland Asaättens afkomlingar, och i förhål- 

 lande till sina grannar hade de samma sed som Erulerna, att ideligen öfverfalla 

 dem med krig. Äfven vikingatågen hade från dem sin upprinnelse. 



1 Jemf. bland annat Aschbach s. 55, såsom bevis på Erulernas oemotståndliga lust att slåss. 



