Sverige och dess inbyggare före den historiska tiden 



77 



7) Erulerna utmärkte sig icke blott för högsta grad af tapperhet; de gåfvo 

 stundom äfven prof på högsinthet och ädelmod : Pharas' uppförande mot den in 

 spärrade Kung Gelinter vittnar på en gång om orubblig trohet mot sin herre, och 

 mensklighet och ädelmod mot en olycklig fånge. Sådana storartade karaktersdrag 

 äro icke heller främmande för Nordens äldsta historia. 



Men det vore för vidlöftigt att här uppräkna alla skäl för min öfvertygelse 

 att Sturlesons Asar äro Procopii Eruler; jag torde blott få erinra: Till de skäl 

 jag anfört för den mening, att Valhalla-kultens stiftare var anförare för de furst- 

 liga Eruler, som hit inflyttade vid år 500 efter Christus, må äfven följande till- 

 läggas: Procopius berättar, att många af kungligt blod voro anförare för den Eru- 

 liska trupp, som tågade till Skandinavien; ocb säkert togo desse med sig de 

 bättre af folket. Det var den mest ansedda del af stammen, som tågade hit; de 

 qvarblifvande voro sämre, och det är just för dessa sämres uppförande som bela 

 stammen beskylldes för råhet, fylleri, otukt o. s. v. — Anförarne af kungligt blod och 

 de kärntrupper, de anförde, fingo fredligt genomtåga olika folkslags länder, h vilket 

 väl bevisar att de ej ofredade invånarne. Att dessa många furstar af konungasläkt, 

 inkomna i Sverige, skulle af gamla stamförvandter blifva väl mottagna, är åtmin- 

 stone mycket troligt 1 . Då vi nu historiskt kunna bevisa, att omkring 20 år efter 

 denna händelse de qvarblifna Erulerna hemtade sig en Konung frän Sverige af 

 Erulisk konunga-ätt; så följer häraf, att Eruler- furstarne blifvit bosatte i landet ocb 

 att de der kommit att bibehålla sitt anseende. Men vi kunna väl antaga, att lika- 

 som denna furstestam var den mest högsinta bland Erulerna, var den också den 

 mest herrsklystna. Af hvad man känner om Erulernas national-karakter kan man 

 också med temlig säkerhet sluta, att denna furstestam under tiden antingen på 

 fredligt sätt blifvit berrskande i landet, eller också skulle den med krig och härj- 

 ningar hafva anfallit der varande inbyggare, för att öfver dem skaffa sig berrskare- 

 välde. Sådant hade Erulernas uppförande ofta varit; ty att de länge kunde hålla 

 sig stilla, var alldeles mot deras natur. Men om detta inträffat sedan, efter den 

 vanliga tideräkningen, den mäktiga och herrsklystna Ynglinga-ätten redan omkring 

 5 eller 600 år varit berrskande i landet, så skulle utan allt tvifvel uti sagan åt- 

 minstone något hafva blifvit uppbevaradt om så stora och märkliga tilldragelser. 

 Allt detta synes mig endast kunna förklaras genom antagandet, att just denna 

 herrsklystna Ynglinga-ätt var Erulernas afkomlingar. Än vidare: det är en allmänt 

 antagen mening, att det till största delen, om ej helt och hållet, var Åsarnas och 

 Ynglinga-ättens afkomlingar, hvilka såsom Konungar, sjökonungar eller andra käm- 

 par från Norrige, Sverige och Danmark anförde de härjande inkräktningstågen ocb 

 de roflystna vikingatågen, som utgingo från Skandinavien. Men om denna utmärkt 

 krigiska och herrsklystna folkstam hade bit inkommit redan i seklet före Christus, 

 och om det varit denna, som Tacitus, i seklet efter Cbristus, kallar Sviones och 

 säger vara mäktig genom manskap, vapen och skepp; så är det alldeles obegripligt, 



1 I synnerhet som dessa nykomlingar ofta hade inlagt stor krigsära. 



