78 



Sven Nilsson 



att den ej förr än efter 900 års vistande härstädes utvecklat sitt skaplynne och 

 rusat ut i härjande tåg. Och det är dock historiskt säkert, att inga vikingatåg från 

 Skandinavien utfördes till England, Irland, Frankrike o. s. v. förrän i slutet af 8:de 

 och hufvudsakligen i 9:de seklet; och att vi ungefär från samma tid finna spår 

 efter härtåg, som härifrån utgått till länderna öster om Östersjön. Alla dessa svå- 

 righeter synas mig häfvas med antagandet, att denna Asastam icke förr än i början 

 af 6:te seklet blifvit i Skandinavien bosatt och först från denna tid härstädes börjat 

 sin utveckling. Att ett par århundraden åtgått, innan »stugan blef för trång» för 

 de herrsklystna furstesönerna, befhmes väl vara ganska förklarligt. Ännu mer: det 

 är allmänt bekant, att den mäktigaste delen af Eruler-hären och just den, som an- 

 fördes af furstarna af kungligt blod, helt och hållet försvunnit från historiens skåde- 

 plats, utan att något dess nederlag omtalas, ända från den stund, då den lemnade 

 fasta landet ocb satte öfver till Thüle; detta bevisar, att den icke återkommit inom 

 den då varande historiska verldens gränser, der den först åter synes hafva verk- 

 samt uppträdt ett par sekler derefter i de härjande vikingatågen. 



Till dessa bistoriska och etlmologiska data, kan äfven läggas det antiquariska 

 bevis, att den invandrade krigiska stammen påtagligt haft vapen af jern; ty sådana 

 finnas talrikare här i Mälardalen och kringliggande trakter än på något annat ställe 

 i Sverige. T södra Sverige och än mer i Danmark äro jern vapen från Hedna tiden 

 sällsynta; deremot finnas de ej blott här i mängd, utan äfven i länderna Öster om 

 Östersjön, dit härifrån ofta bärfärder skedde, likaledes i de länder dit vikingatågen, 

 och der anses de också härleda sig från Nordens vikingar. — Dessutom förekomma de 

 inåt Norrige och der kanske ännu mer talrika — och det var också dit, som Yng- 

 linga ättens sista afkomlingar drogo sig undan och bosatte sig. Allt detta talar för en 

 sådan kolonisation i Mälartrakten, som den Sturleson beskrifver — och att denna 

 kolonisation skett i en tid, då den invandrade stammen hade jern. Att de krigiska 

 Erulerna i 6:te seklet hade jernvapen, är icke heller minsta tvifvel underkastadt. 

 Denna Heruliska eller Asafolkstam tyckes skilja sig äfven i bufvudskålens form 

 något från de förut nämda. Genom Prof. Retzius har jag erhållit afgjutning i 

 gips af ett Cranium ur en hög i Upsalatrakten, och genom Riksantiqvarie Hilde- 

 brand har jag erhållit ett annat från Håbo — begge, synas mig, förete någon 

 egenhet från de andra stammarnas, de äro mer ovala än ovata, d. v. s. bredast 

 öfver midten. Det vore intressant att undersöka något, som man med säkerhet 

 visste vara af denna märkvärdiga folkstam, hvilken så hufvudsakligt inverkat på 

 landets hela Historia. Huruvida denna stam, som bär införde Odinska läran, äfven 

 införde bokstafsspråket, lärer aldrig kunna rätt utredas. Fumios runor då, så höllos 

 de väl länge som en hemligbet bos Odins presterna; ty spår till runor här i Sverige 

 träffas ej förr än flera sekler derefter. Också synes mig den egentliga bildningen 

 här i Norden, icke vara af så hög ålder som man ofta har antagit. I Wolu-spå 

 (Walas sång), som allmänt anses för en af de äldsta Edda-sångerna, förekomma 

 påtagligt cbristna begrepp och äfven christna benämningar. Om jag ej misstager 

 mig, förekommer först i Eigils Saga underrättelse om Runor här i Skandinavien, 



