Sverige och dess inbyggare före den historiska tiden 



79 



nemligen att de Norrmän, som i 9:de seklet flyktade till Island, förde med sig 

 konsten att skrifva runor. Med skrifkonsten uppträder Historien och förer ordet, 

 och denned slutas de Naturhistoriska undersökningarna. 



Jag bar genom dessa mina ringa föredrag åsyftat att vindicera åt Naturforsk- 

 ningen de folkstammars utvecklingshistoria i Sverige, hvilka lefvat under tider, som 

 ligga framom den egentliga, på skrifna urkunder grundade Historien; men tidens 

 inskränkthet och min bristande förmåga ha vållat, att jag icke så som jag önskat, 

 kunnat utveckla detta ämne. Innerligt glad om jag, genom mitt ringa försök, kunde 

 förmå andra att beträda samma väg, der rika skördar ännu länge skola finnas för 

 forskningen. 



Innan jag slutar, återstår för mig ett åliggande, som för mig sjelf innebär 

 den käraste angelägenhet, att med några ord få tolka den varma tacksamhet och 

 vördnad, hvaraf jag känner mig i mitt innersta genomträngd. 



Först för Deras Majestäten Hans Maj:t Konungen, som med så huldrik ynnest 

 beskyddar allt sträfvande för menniskoandens utveckling i samhällslif, vetenskap 

 och konst, som, under en lång följd af år, äfven skänkt sitt höga hägn åt den 

 vetenskap, livars utveckling vid ett af Rikets Lärosäten, nådigst blifvit åt min led- 

 ning anförtrodd, som nu förunnat mig att inför Hans Maj:t, Dess höga familj och 

 denna lysande församling vara samma vetenskaps ringa tolk. Äfven för Deras 

 Majestäter Drottningen och Enkedrottningen samt Deras Kgl:a Högheter, som med 

 sin höga närvaro täckts skänka glans åt dessa sammankomster och hägn äfven åt 

 dessa ringa föredrag — utbeder jag mig den Nåden att få nedlägga mina under- 

 dånigaste tacksägelser. Dernäst hembär jag min vördnadsfulla tacksamhet för detta 

 talrika och upplysta Sällskap, som med sin närvaro i så oändligt hög grad velat 

 hedra och hugna mig långt utöfver livad jag ens vågade önska eller hoppas. Vore 

 jag tillgänglig för sådana känslor, skulle jag känna mig stolt öfver att i så rikt 

 antal, som åhörare få räkna livad Fäderneslandet eger mest bildadt och upphöjdt. 

 Men hos mig har denna lycka framkallat helt andra känslor än stolthetens: den 

 har i högre grad än någonsin framkallat känslan af förödmjukelse öfver egen 

 ringhet, då jag jemför Edra billiga anspråk med mina svaga krafter. Dock jag har 

 ju rätt fattat Eder mening: Ämnet var Svenskt, det var fosterländskt. I villen med 

 Eder talrika närvaro skänka uppmuntran äfven åt ett svagt försök att deröfver 

 sprida något ljus — och derföre tackar jag Eder hjertligt och vördnadsfullt. De 

 stunder mig förunnats att här framträda skola hos mig alltid fortlefva i ett kärt 

 och tacksamt minne 79 . 



