Sverige och dess inbyggare före den historiska tiden 



83 



barligen är det Arkö som åsyftas. Se L. HOLMSTRÖM, Strandlinjens förskjutning å Sve- 

 riges kuster, K. V. A. H. 1888, s. 51. K. A. G. 



17- Siffran för höjningen på Koön vid Marstrand är osäker; i marginalen har S. 

 Nilsson antecknat: "1 fot?" 



18- Delar av det ena här omtalade skelettet jämte ett ofullständigt, och ihopasatt 

 kranium Iran Stångenäs finnas bland de från zoologiska museet i Lund å anatomiska 

 museet därstädes deponerade kranier ock skelettdelar och är del, förmodligen detta kranium, 

 som bär n:r 8 a den här senare meddelade förteckningen på de kranier, som S. Nilsson 

 demonstrerade på sina föreläsningar i Stockholm. 



Kraniet från Stångenäs har kommit att spela en viss roll i antropologiens historia, 

 då det av (^uatrefages och Hamv hänfördes till den s. k. första fossila människorasen 

 av Canstattrasen och av feminin typ. GUSTAF Retzius ansåg, att mot denna, liksom mot 

 andra av il,, och H. hitförda kranier kunde anmärkningar göras. SCHWALBES kritiska ar- 

 beten reducerade "Oanstattrasens" kranier till deras rätta ställning d. v. s. ej tillhörande 

 en homo primigenius utan en klar liomo sapiens. - Schwalbes arbeten på detta område 

 föranledde Lännart Ribbing- att med dåvarande professorns i zoologi medgivande föra 

 Stångenässkelettrestema till Strassburg lör att där undersökas. En ingående undersökning 

 verkställdes också av Schwalbes assistent J. Frédéric och publicerades i Zeitschrift für 

 Morphologie und Anthropologie Band XI. Heft. 2. under titel: "Das Schädelfragment, 

 von Stängenäs (sic) in Schweden.". Huvudresultatet av undersökningen, var att kraniet 

 genom sina mått och andra karaktärer visade sig vara att hänföra till homo sapiens ; 

 något som väl vid denna tidpunkt var för en och var ganska klart, då, såsom nämnts, 

 genom SCHWALBES föregående undersökningar Q UATREF A GE S och HAMYS Canstattras för- 

 lorat sin allmänna hållbarhet, 



Stäugenäskraniet skall emellertid alltjämt intaga en bemärkt och intressant ställning, 

 särskilt bland vara svenska kranier, ej blott i antropologiskthistoriskt hänseende utan 

 även genom sin form och genom fyndplatsen och de fyndförhållanden, under vilka ske- 

 letten påträffades. C. M. F . 



19. Det "phoeniciska" kraniet "ur en katakomb pä en ö i Medelhafvet" är det 

 senare a sid. 61 omtalade kraniet från Malta och i S. Nilssons "förteckning" bä- 

 rande n:r 7. C. il/. F. 



20. Den högsta senglaciala skalgrusbank, som I il i vit uppmätt i Sverige, ligger 

 15G m. ö. h. (525 fot) och är belägen V om sjön Lei ungen nära gränsen mellan Dals- 

 land och Värmland, och 'len högsta marina gränsen i trakten gar upp I ill 171 m. ö. h. 

 (57G fot); begge uppgifter äro hämtade från kartbladet "Strömstad", Sveriges Geologiska 

 Undersökning, Ser. Ac. N:o 1, Sthlm 1902. K. A. (i. 



21. Som största höjd för postglacial a skalgrusbankar i östra kustlandet angiver 

 Axel Erdiiann i "Sveriges qvartära bildningar", Sthlm 1868, s. 214, 140 fot = 41,6 m. 

 I norra Hälsingland gar postglacialt strandgrus upp till c:a 60 m. ö. h. (202 fot) enligt 

 B. E. Halden, S. Cl. U. Ser. C. N:o 280. Sthlm 1917, sid. 193—195. K. A. ii. 



22. Den först av S. Nilsson framställda och sedan av Lyell antagna meningen, 

 att Skåne var stadd i en sänkning, har visats vara felaktig (E. Erdmann, A. G. NATHORST 

 och FORCHHAMMER ) . De submarina, torvmossar ni. m. som S. Nilsson anförde som bevis 

 för sin uppfattning härröra frän Litorinasänkningen. //. W. 



23- Här tyckes föreläsaren ej göra någon skillnad i ålder mellan Västkustens 

 senglaciala och Östersjöområdets postglacial a skalgrusbankar. Se nedan not 51 och 52. 



k. a. a. 



24. Manuskriptet har "äfventyrliga färd till Turkiet". 



25- Som mem vet, lämnar Stafsten icke längre något bevis för en sänkning av 

 Skånes kust. LlNNÉ uppgiver i sin Skånska resa. sid. 216, avståndet mellan Stafsten 

 och "en grästenshäll. som är till färgen nog h vit", liggande i själva strandbrädden, 

 genom tryckfel till 357 3 /i alnar i stället, för 157 3 fi. 1845 uppmättes samma avstånd 

 av Bergshauptman J. AP Forselles till 157 s /i alnar. De mätningar av avståndet till 

 stranden, som blivit gjorda, äro: 



L3 



