84 Sven Nilsson 



Linné 1749 315,5 fot ; 93,7 m. 



Nilsson 1836 334,o „ 99,2 „ 



af Forselles 1845 315,5 „ 93,7 „ 



Nilsson ,. 1847 320,o „ 95,o „ 



Axel Erdmann 1864 328,5 „ 97,5 „ 



A. Gr. Nathorst 1871 335,o „ 99,5 ,, 



Dessa siffror visa icke större inbördes skiljaktighet, än vad man med lätthet kan för- 

 klara av vattenståndets variation på en så långsluttande strand. — Uppgifterna enligt 

 Edv. Erdmann i G-eol. Eören. Förhandl Bd I, sid. 103, 1872 samt Holmström 1. c. s. 41. 

 K. A. G. 



26- Kartskissen från Falsterbo, på ett inklistrat papper av annan sort än föreläs- 

 ningarna, är möjligen senare än dessa. Stilen därpå är icke S. Nilssons. Till vänster 

 nertill läses: "Från Stafsten till strandbröstet 160 al. - - den 3 Oct. 1847" och till 

 höger: "Meddeladt af H:r Candidat Wetterqvist" . I Geolog, förel. 1847 (s. 57) finnes 

 en marginalanteckning med blyerts: "1847 i April mättes åter på min anmodan afståndet 

 af Prosten Bruzel[ius], som fann det vara 160 alnar. Sål. hade det på 10 1 /2 år minskats 

 med 7 aln. = 14 fot". 



27- Några rader i det följande äro senare ändringar och tillsatser i marginalen. 

 Sä ha satserna "Sedan jag kommit hit . . . upprättad år 1813" ersatt en struken mening: 

 "på Topografiska Corpsens Charta, som är affattad med mathematisk noggrannhet, och 

 således fullt tillförlitlig, är afståndet mellan fyren och närmsta strand åt wester 246 

 alnar. Mätningen har blifvit gjord år 1813." 



Häri kan man kanske se ett bevis för, att åtminstone de två första föreläsningarna 

 äro nedskrivna redan i Lund. 



28. Siffrorna, uppenbart felaktiga, måste rättas till: de förra 28 åren fr. 1813 

 till 1841. 



29- Förändringarne av kusten vid Falsterbo fyr äro betingade därav, att havet 

 sköljer bort delar av stranden. - - NlLSSON lämnar i sina föreläsningar själv på samma 

 sida ett exempel på tillandning i denna samma trakt, nämligen vid Fogelviken strax 

 öster om Stafsten. A'. A. G. 



30- Jären, Järabacken, Järavallen == högsta Litorinastrandvallen. K. A. Gr. 



31. Den "cimbriska floden" omtalas av Florus, en författare från 2:dra århundra- 

 det efter Kristus, som dock ej har något synnerligt anseende för tillförlitlighet. Hans 

 omnämnande har följande lydelse: "Cimbri Theutoni, atque Tigurini, ab extremis Galliae 

 profugi, cum terras eorum inundasset Oceanus, novas sedes toto orbe quaerebant". 

 Citatet ovan härskriver sig frän K. von Hoff, som i sin berömda bok "Geschichte der 

 durch Überlieferung nachgewiesenen natürlichen Veränderungen der Erdoberfläche", del I, 

 sidan 313 — 315, Gotha 1822, behandlar sägnen om den cimbriska floden och uttalar sitt 

 tvivel om, att den överhuvud kan tidfästas. 



Sven Nilsson citerar icke, så vitt mig bekant, någon naturvetenskaplig auktor för 

 den cimbriska floden, och i senare litteratur (t. ex. Suess, Antlitz der Erde) anföres 

 ofta Nilsson som huvudauktor för densamma. 



Nordsjöns östra kust har under historisk tid varit utsatt för betydande och talrika 

 översvämningar, i synnerhet de nordfrisiska öarne, och härifrån berätta hävderna om 

 mycket förödande stormfloder med tusentals offer av människor och boskap. Denna 

 omständighet gör det naturligtvis än svårare att utröna, när den av Florus omtalade 

 "cimbriska floden" inträffade. K. A. G. 



32. Dessa fynds ålder är icke närmare bekant. Sannolikt torde de flesta härröra 

 från Litorinahavet, en del möjligen från den senglaciala tiden. II. W. 



33- Som bevis pä att landet, utanför Landskrona förr (under Ancylustiden) legat 

 avsevärt högre än nu, kan anföras den talrika förekomsten av trädstubbar samt en ränna, 

 som går i Landskrona hamn mellan staden och Gråen och är en fortsättning av Heljarpsån. 

 K. A. G. 



34. I mellersta delen av Öresund ha i de senare åren flera submarina torvmossar 



