Sverige och dess inbyggare före den historiska tiden 



85 



blivit- undersökta: 1) Köpenhamns frihamn på ett djup av mellan 3,73 och 5,30+ m; 

 2) utanför Trekronor mellan 8,8 och 9,4+ m; 3) i Kongedybet mellan 12, o och 13,8+ m 

 samt 4) på Saltholmsflaket på c:a 5 — 6 m djup. Knud Jessen, Damn. Geol. Unders. 

 II Eïekke N:o 34. Kbhvn 1920. K A. G. 



35. Den här framställda uppkomsten av en torvmosse ursprungligen från rinnande 

 vatten, från en flod, stämmer icke helt överens med det numera allmänt avtagna bildnings- 

 sättet. Torvmossarne anses nämligen uppkomma genom igenväxning av sjöar eller andra 

 stillastående vatten. Särskilt anmärkningsvärd är den stora betydelse, som Nilsson här 

 tillskriver alloktont material. Ä'. A. G. 



36. Baskulrörelsen av fr. bascule — gungbräde. K. A. Gr. 



37- I ett föredrag, som S. Nilsson den 19 april 1822 höll i Fysiogr. sällskapet i 

 Lund, uttalade han den meningen, att Östersjön fordom varit en insjö, vars yta låg mycket 

 högre än havet och att "Skåne fordom stått i oaf brutet sammanhang med Europas stora 

 continent". Detta sökte han stödja därmed, att han på kusten av Östersjön funnit strand- 

 vallar på betydlig höjd över Östersjöns nuvarande yta. "Östersjön kunde ej hafva en 

 så hög nivå utan att vara en insjö". Såsom stöd för en landförbindelse mellan Skåne 

 och Tyskland anförde S. NlLSSON förekomsten av torvmossar under strandvallarna på 

 kusten nära Sundet. Emellertid framställde han redan vid ovannämnda tillfälle den 

 meningen att en dylik landförbindelse även vore betingad av zoologiska skäl. "Flera 

 djurarter, som dels fordom lefvat dels ännu lefva i Tyskland hafva äfven fordom lefvat 

 i Skåne, men aldrig i de nordligare provinserna, hvarföre de ej genom Finland kring 

 Botniska viken kunnat komma hit." H. W. 



38- Beträffande de av S. Nilsson här uppräknade arterna torde böra anmärkas, 

 att vildhäst sannolikt icke förekommit i Skandinavien. De i torvmossarna funna tänderna, 

 som S. Nilsson omnämner i sin däggdjursfauna, 2:a upplagan (sid. 469), härröra otvivel- 

 aktigt liksom andra skelettdelar, som anträffats i torvmossar, icke från vild- utan från 

 tamhäst. 



Uppgiften om förekomsten av grottbjörn inom Skandinavien är likaledes beroende 

 på en förväxling med vanlig landbjörn och isbjörn. (Se N. O. Holst: Några subfossila 

 björnfynd. S. G. U. Ser. C. N:r 189, Sthlm. 1902.) H. W. 



39- Se härom sid. 30 — 31 och där återgivna diagram. K. A. G. 



Tredje föreläsningen. 



Manuskriptet till tredje föreläsningen är pä det hela jämnt och redigt skrivet. 

 Särskilt anmärkningsvärt är blott, att beskrivningen till planscherna med Lyells imagi- 

 nära jordglober (sid. 40: "Föreställa vi oss till en början..." t. o. m. sid. 42 "... de 

 mest äfventyrliga hypoteser") är ett tillägg på tre sidor efter den övriga föreläsningen, 

 ersättande ett struket stycke av följande lydelse: 



"Om vi nu tänka oss, att fördelningen mellan land och haf en gång i forntiden 

 varit ungefär sådan som på den sednare tail an, och en ö låge där, hvarest nu är Born- 

 holm och sydSkåne; så skulle derpå verkligen ha kunnat växa tropiska växtformer, sädana 

 som dem vi träffa vid Hör. Och det är också i detta hänseendet märkvärdigt att de 

 fossila tropiska växter som ligga i sandstenen vid Hör, verkligen antyda en insular- 

 fauna[!] d. v. s. att dylika växtformer som ännu lefva finnas blott på hafskitster och öar." 



I marginalen står: a Pl. 1. Högsta 7cöld u . Över tillägget är skrivet: "P/. 1 Allt 

 Land vid polerna" och ovanför det stycke, som börjar nere på sid. 31 "Om vi nu före- 

 ställa, oss en och annan...", står: "Pl. 2". De planscher, som åsyftas, återfinnas i 

 Lyells Principles of geology t. ex. 7 uppl. (1847) vid sid. 111. 



Sista stycket i föreläsningen "Eedan då marken var kal ..." är av annan hand. 



40- Föreläsaren deklarerar sid. 28 — 29 sin livliga anslutning till Lyells aktualism- 

 teori, vilken då som bäst gjorde sitt segertåg genom världen, och förklarar den vara 

 "en sund och sansad geologi". Som de viktigaste geologiska krafterna sätter han lång- 

 samt försiggående höjningar och sänkningar av jordskorpan. K. A. G. 



