Sverige och dess inbyggare före den historiska tiden 



87 



del ann i sk flod", vilken lian alldeles icke berört i sin första föreläsning. Under livligt 

 erkännande av Sefstköms exakta observationer, samt framhållande, att det är "blott för 

 min del", samt att det för det här föreliggande ämnet vore likgiltigt, vilket förklaringssätt 

 man antoge, uttalar Nilsson sig klart och bestämt för en forntida nedisning, genom vilken 

 de lösa jordlagren i vårt land bildats, och detta i väsentlig grad erhållit sina ytformer. 



Särskilt bör man lägga märke till, att NlLSSON icke gör den ringaste antydan om 

 ett ishav med kringflytande isberg, i anslutning till den i början av 1840-talet av Lyell 

 m. fl. framställda driftteorien, .vilken ju var så seglivad, att den för nordtyska slätten 

 först definitivt avlivades år 1875, då Torell på kalkhällen vid Rüdersdorf nära Berlin 

 påvisade räfflor. (Se A. G. Högbom, Geologiens utveckling under det 19:de århundr. 

 Sthlm 1921, sid. 45-47). 



Att Nilsson genom dessa uttalanden, såväl i föreläsningarne som i inledningen till 

 Faunan, framställt åsikter, som voro långt före den allmänna meningen inom vetenskapen 

 på den tiden, är klart nog, men svårt är det att förstå, huru de kunnat förbliva så 

 fullständigt opâaktade. De ha blivit återgivna på tryck, visserligen i ett zoologiskt 

 arbete, men detta har alltid frän geologisk sida blivit rådfrågat i spörsmål, där dessa 

 vetenskaper mötas. Muntligen ha de blivit framställda för ett stort auditorium, vari 

 märktes icke få av de män, som på den tiden representerade den mest framstående sak- 

 kunskapen på naturvetenskapernas område. 



Hur litet kända NILSSONS här omtalade arbeten varit, kan. man bäst se därav, att 

 A. G. Högbom i sitt förut anförda arbete "Nivåförändringarne i Norden" på följande 

 sätt omtalar glacialteoriens genombrott i Sverige : "Mot 1850-talets slut framträdde 

 ungefär samtidigt i värt land trenne forskare H. v. Post, Ax. Erdmann och O. Torell, 

 som från olika utgångspunkter kommo till det resultat, att Nordens block- och grus- 

 marker samt hällarnes reffjor och rundslipade stötsidor voro vittnen om en forntida ned- 

 isning". Det har icke varit mig möjligt att hos någon av dessa författare i de arbeten, 

 som åsyftas, finna någon hänvisning till Nilssons uttalanden, och Sven Loven anför i 

 "Om några i Vettern och Venern funna Crustacéer", där istidrelikter i vår fauna för 

 första gången omtalas. Nilsson endast i uppräkningen av de forskare, vilkas arbeten 

 främjat förståelsen av istiden. K. .1. G. 



54. Här låter Nilsson för södra östersjöområdet fastlandsperioden omedelbart an- 

 sluta sig till landisens avsmältning ; vi veta nu. att under Östersjöns issjö- och isltavs- 

 stadier, vilka närmast följde på avsmältningen, Östersjön i stora delar av det baltiska 

 området, särskilt i sydost, hade större utbredning än nu I sydväst, i trakten kring 

 Öresund, försiggick under avsmältningen landhöjningen mycket hastigt och så raskt, att 

 landet, som vid Skånes sydkust säkert legat 15 — 18 m (50 — 60 fot) lägre än nu, nådde 

 sitt nuvarande läge. redan innan klimatet väsentligt förbättrats från sin arktiska karaktär. 

 I trakten av Trälleborg har man funnit arktiska sötvattensbildningar på nivåer, som 

 svara emot den nuvarande havsj^tan och till och med ett par meter (6 — 7 fot) under 

 densamma. K A. G. 



55. Se not 37. //. 11". 



56. S. Nilsson är den förste, som upptog till närmare utredning frågan om den 

 skandinaviska landfaunans invandring. Redan 1822 i det förut omtalade föredraget i 

 Fysiogr. sällskapet mot 37) uttalade han den åsikten, att djurvärlden inkommit till Skan- 

 dinavien dels söder ifrån, från Tyskland, och dels nordost ifrån genom Finland. Be- 

 träffande S. Nilssons betydelse för den Skandinaviska djurgeografien se H. Wallengrens 

 föredrag vid Fysiografiska sällskapets 150-års fest. //. 11". 



57- Genom denna landhöjning låter Nilsson invandringsvägen för faunan (och 

 människan) till Skåne gå rakt åt norr från Tyskland (Se härom vidare not 70). Om 

 också under Ancylusskedet Bornholm varit landfäst med Rügen, har dock troligen ett 

 ganska djupt och tämligen brett vatten skilt Bornholm från sydöstra Skåne. Se t. ex. 

 v. Hofsten : Planaria alpina som glacialrelikt på Bornholm jämte några ord om landfaunans 

 invandring till Bornholm, Vid. Medd. Dansk naturhist. Foren. Bd 71. 1919. K. A. G. 



58. Det är anmärkningsvärt, att S. Nilsson redan 1822 ställer sig bestämt av- 

 visande mot den under de första årtiondena av 1800-talet mycket utbredda tron på sär- 



