92 



Sven Nilsson 



uppmärksamheten blifvit rigtad på dessa ämnen skall man med mer sorgfällighet än hittills 

 skett tillvarataga de fornsaker i jorden som kunna lemna upplysningar. Emellertid torde det 

 icke skada uttala en mening; ty jag har märkt att det är lättare att fä menniskor att samla 

 bevis för att vederlägga en af andra yttrad mening än för att framkomma med en egen." 



Ännu en, mycket kortfattad, disposition till denna föreläsning finnes på den förut- 

 nämnda promemorian över kranierna. 



Av annan hand är sista stycket på sid. 66: "Sedan vi nu" etc. 



69. Se not 31. K. A. G. 



70. Nilssons framställning av Järavallens bildning låter sig icke så lätt ställa i 

 samband med var nuvarande kunskap om nivåförändringarne i Norden. Först och främst 

 bör man lägga märke till att Nilssons åsikter i detta avseende starkt påverkades av 

 de förmenta iakttagelserna vid Stafsten och den slutsats, som han dragit därav, nämligen 

 att Skåne och södra Sverige hålla j)ä att sjunka, varigenom havet mellan Skåne och 

 Tyskland blir allt bredare och bredare. När Nilsson sätter bildningen av Öresund i 

 samband med den flod, som uppkastade Järavallen, är detta att sammanställa två eller 

 flera till tiden olika tilldragelser. 



Frågan om Öresunds första bildning är en av de svårast tolkade punkterna i 

 Östersjöns historia. Munthe (Greol. Fören. Förhandl. 1910, sid. 1903) anser, att land- 

 höjningen i Öresundstrakten påbörjades strax efter isens avsniältning där, men att Öster- 

 sjön hade sitt utlopp genom Öresund och (eller) Stora Belt ännu, medan i nordvästra 

 Skåne arktiska förhållanden rådde. Höjningen fortgick emellertid och detta med tämligen 

 snabb fart ; Öresund var säkerligen da endast under en mycket kort tid avlopp för det 

 i södra delen av den baltiska dalen samlade smältvattnet, men aldrig under denna period 

 någon infartsväg för salt vatten västerifrån. Det skede, under vilket isranden drog sig 

 tillbaka från sydbalticum till norr om Grottland, kallas också "det första baltiska issjö- 

 skedet" (se Högbom, Nivåförändringarna i Norden, 1920, Tabellen). Därpå följer "det 

 första ishavsskedet", dä Östersjön över Onega och Ladoga får förbindelse med ishavet. 



I och med avsmältningen av isen inträdde landhöjningen, som för Skåne förorsakade, 

 att landet icke allenast nådde det läge, det nu innehar, utan höjdes ännu högre upp. 

 Det är detta, som ädagalägges av de submarina torvmossar, som mångenstädes finnas 

 vid Skånes och Danmarks kuster; i Öresund finnas sålunda submarina torvmossar på 

 över 13 meters djup. 



I Ostersjöbäckenet bildades då Ancylussjön, vars yta enligt Munthes åsikt vid 

 dess maximitransgression legat högt över världshavets yta till följd av en betydande 

 landhöjning i söder. Genom denna tvangs nämligen Ancylussjön att transgrediera mot 

 söder, varvid den fick utlopp i Öresunds- och Bälttrakterna. Detta har tvivelsutan varit 

 en våldsam process, genom vilken ej obetydliga förändringar i dessa trakters ytförhål- 

 1 anden förorsakades. Vid den sedan inträffande Litorin asänkningen erhöll Östersjön 

 salt vatten genom sunden i sydväst. Detta enligt Munthes framställning. 



Antevs däremot, som i anslutning till De Geers 1 forskningar studerat skalgrus- 

 bankar i Bohuslän och i detta sammanhang egnat nivåförändringarne i allmänhet sitt 

 studium, har däremot framställt den tydningen, att Ancylussjöns maximum i den södra 

 delen av Östersjöområdet skulle parallelliseras med den finiglaciala sänkningens maximum. 

 Enligt Antevs skulle här en verklig landsänkning ha ägt rum, och Ancylussjöns trans- 

 gression skulle vara samma fenomen som den finiglaciala sänkningen i Bohuslän. Antevs 

 anser, att Ancylussjön redan tidigare haft förbindelse med Västerhavet över Öresund 

 och Belterna, men att dessa varit så smala och grunda, att intet salt vatten förmatt 

 intränga västerifrån emot den kraftiga utströmning, som fortfarande förefunnits till följd av 

 den mängd smältvatten, som alltjämt tillfördes Ostersjöbäckenet från den rest av landisen, 

 som ännu låg kvar. De submarina torvmossarne i Öresundstrakten och södra Östersjön, 



1 Die Geer anser, att en landhöjningsvåg omedelbart följde på den tillbakavikande iskanten 

 fram till de mellansvenska ändmoränerna. Därefter inträdde en särskild finiglacial landsänkning, 

 vilken i sin ordning följdes av en postglacial landhöjning. 



Ehnst Antens: Post-glacial Marine Shell-Beds in Bohuslän. Geo]. Fören. Förhandl. Bd 39, 

 s. 247-426, 1917. 



