L. Smith 



mot slutet beror på den bildade epiklorhydrinens reaktion med alkali, som går 

 ungefär 20 gånger långsammare än bufvudreaktionen (se nedan sid. 39). Vid a-a r 

 föreningens reaktion med alkali kan den tydligen ej göra sig märkbar. Då här 

 äfven andra komplikationer äro tänkbara — direkt utbyte af klor mot hydroxyl — 

 har jag ej ansett det löna mödan att göra mer än de nödvändigaste försöken. Ett 

 par af följande tabeller innehålla kontrolltitreringar med silfvernitrat, hvarvid de 

 mot c arg svarande värdena på x ej äro angifna. 



b) Försök med natron (Tab. 57 — 59). 

 TABELL 57. TABELL 58. 



a.= b 



= 0,03131. V 



= 29,69 



ccm. 



a = 



b = 0,007647. 



V = 119,53 



ccm. 



t 



X 



c 



CArg. 



t 



X 





CArg. 



21 



0,00634 



0,39 



0,40 



46 



(0,00124 



0,55) 



0,49 



51 



0,01102 



0,34 



0,35 



100 



0,00182 



0,41 



0,41 



129 



0,01809 



0,34 



0,36 



180 



0,00264 



0,38 



0,38 



315 



0,02495 



0,40 





310 



0,00356 



0,37 



0,37 











497 



0,00454 



0,38 



0,39 











905 



0,00579 



0,45 



0,45 











1,385 



0,00656 



0,57 



0,59 



Ofverensstämmelsen mellan den alkalimetriska och den argentometriska titre- 

 ringen lämnar intet öfrigt att önska. Baryt och natron verka inom försöksfelen 

 lika, och vid båda uppträda variationer i koefficienterna vid olika koncentrationer 

 med störst värden i utspädd lösning. 



TABELL 59. 



a = b = 0,03219. V = 30,10 ccm. [NaCl] = 0,033 norm. 



t 



X 



c 



24 



0,00711 



0,37 



50 



0,01149 



0,34 



127 



0,01887 



0,34 



301 



0,02550 



0,39 



Klornatriuin har i denna koncentration ej någon (åtminstone nämnvärd) effekt. 



c) Försök med kalk. 

 TABELL 60. 



a = b = 0,02390. V = 40,68 ccm. 



t x c 



25 0,00430 0,37 



86 0,00944 0,32 



285 0,01675 0,34 



