Om svenska silurcirripeder 1 5 



ränder en dylik konvergens ej kommer till synes i förloppet af tillväxtlinjerna 

 inom fjällens äldsta (apicala) del, måste säkerligen i regel den större konvergensen 

 bero pä att ett dylikt fjäll haft sin plats närmare terminala delen. Endast å ett exem- 

 plar (se fig. 3) har jag iakttagit spår till radierande skulptur, i det att här å grän- 

 sen mellan kölen och lateralpartiet finnas 1 à 2 ytterst fina, fördjupade linjer gå- 

 ende från apex till undre randen. A intet af de i öfrigt mycket väl bevarade fjällen 

 har kunnat iakttagas något spår till den egendomliga fina skulptur mellan tillväxt- 

 linjerna, hvilken enligt Ruedemann 1 skall karakterisera Lepidocoleus Jamesi Hall 

 & Whitfield sp. 



Till livad här förut nämnts angående det enda mera fullständiga exemplar som 

 föreligger af denna vår art, är att tillägga, att exemplaret, som har en längd af 10 

 mm och en bredd af 5 mm, vid dorsalranden når 1 mm i tjocklek medan ventral- 

 randen är skarp som en knifsegg. På grund af sammanpressningen är det omöjligt 

 säga, om de båda sidornas fjäll i dorsalpartiet till någon del täckt hvarandra, eller 

 om de, såsom ju att döma af Clarkes framställning torde vara troligast, här 

 endast berört hvarandra med ytterranden. Vidare hindrar en samtidigt ined samman- 

 pressningen uppkommen förskjutning af de båda sidornas fjäll oss att afgöra, huru- 

 vida fjällen äfven hos vår art haft det läge, som Clarke uppgifver, d. v. s. sådant 

 att den ena sidans fjäil alternerat med den andras. Vid förskjutningen ha näm- 

 ligen fjällen på sina ställen så trängts tillhopa, att man af en del af dem endast 

 ser helt obetydligt af öfre randen, medan på andra ställen (jfr t. ex. tig. 1 b) ett fjäll 

 kan vara synligt för större delen af sin yta. A högra sidan har ej kunnat räknas 

 flera än 5 fjäll, medan man å den venstra, förutom G ä 7 i normalt läge, vid undre 

 ändan finner ytterligare två, af hvilka åtminstone det ena ganska säkert torde ha 

 hitkommit från motsatta sidans serie. Ett vid Svälasgård i Skattungbyn (Dalarne), i 

 dervarande svart trinucleusskiffer, af Mr F. A. Bather anträffadt exemplar af denna 

 art, nu förvaradt i British Museum (och der inregistrerad t såsom I 14425), visar 

 enligt ett mig godhetsiullt tillställdt aftryek ett antal af ungefär 19 temligen i rad 

 — ofvanpå eller efter hvarandra — liggande fjäll, af hvilka en del visa yttre, andra 

 inre sidan. Då af allt att döma samtliga dessa tillhört ett enda individ, skulle man 

 möjligen deraf kunna draga den slutsats, att minst 0 ä 10 fjäll funnits å hvarje 

 sida, eller snarare ännu flera, eftersom de förefintliga fjällens form tydligen anger 

 att exemplaret åtminstone vid ena ändan varit defekt. Af förut kända arter har 

 L. Jamesi Hall & Whitefield sp. å hvardera sidan 15 fjäll, L. SarUi Clarke 

 12 å den ena, 13 å den andra sidan och ett fragment af L. polypetalus Clarke 

 låter räkna ända till 17 stycken i rad. 



A nyssnämnda exemplar från Svålasgård blir å ett par fjäll inre sidan synlig. 

 Man iakttager här dels spår af det förut omtalade muskelfästet, dels en antydan till 

 radierande strier vid apicala partiet. 



1 R. Ruedemann : » Trenton Conglomerate of Rysedorpb Hill Renselaer Co. N. Y. and its 

 fauna». New York State Museum. Bull. 49. December 1901. — Här må i öfrigt anmärkas att 

 jag, på grund af en del af de i sagda arbete lemnade uppgifterna, måste betvifla att författaren 

 varit fullt på det klara med sin uppfattning af artens vare sig byggnad eller omfång. 



