14 



Joh. Chr. Moberg 



hörneu äro dock väl afrundade. Den del af undre randen som svarar mot den 

 ofvannämuda kölen bildar en framskjutande konvex båge, som å laterala partiet 

 följes af en mer eller mindre djup sinus (= utåt konkav båge). Ett från apex till 

 undre randen lagdt genomsnitt af skalet — bvilket inom det till kölen hörande 

 partiet, der det är kraftigast, kan nå något öfver en half millimeters tjocklek — ger 

 fullkomligt bilden af en Monograptus af dubius-ty\)Qi\. Graptolitens dorsalrand mot- 

 svarar då innersidan, dess sågtandade ventralsida deremot yttersidan af fjället, hvar- 

 vid är att märka, att graptolitens distalända motsvarar fjällets apicalända. Om vi 

 fasthålla bilden skulle sålunda, enär hvarje theca motsvarar ett särskildt skallager och 

 apicaländan bos fjället är dess äldsta del, en äldre (tidigare) theca motsvara genom- 

 skärningen af ett senare tillkommet skallager. Den ingående vinkeln mellan två 

 thecor (gränsen mellan två successiva skallager) ter sig å fjället som en fåra. Hela 

 fjällets yta är täckt af dylika, med sidoränderna och undre randen parallella, tätt 

 stående fåror eller tillväxtlinjer, hvilka i apicala delen måhända äro något glesare. 

 Tillväxtlinjerna stå vid öfre randen vinkelrätt mot denna, som också å väl bibe- 

 hållna exemplar, derigenom att hvarje nytt skallager skjuter fram som en spets, får 

 utseende af att vara fint sågtandad. Då mera fullständiga exemplar, med flera fjäll 

 in situ, visa, att hvarje fjäll med sin öfre del täcker basalpar.tiet af det närmast öf- 

 versittande, måste fjällen tydligen ha varit inkapslade på liknande sätt som nageln 

 å ett finger. Fjällens inre sida är slät, undantagandes att det finnes en rundad för- 

 djupning belägen närmare undre randen, strax ofvan dess sinus. Denna fördjupning, 

 som stundom synes åtföljas af en angränsande förtjockning, torde vara ett muskelfäste. 

 Alla de (fyra) exemplar, på hvilka jag bortpreparerat skalet, förete spår af nämnda 

 muskelfäste, som naturligtvis å kärnan visar sig som en upphöjning. Det laterala par- 

 tiet är svagt konvext eller nära plant, det dorsala något konkavt Medan det förra 

 vanligen ligger å skiktytan, kommer det relativt obetydliga dorsala partiet, som bildar 

 en ganska markerad vinkel mot det förra och derför mestadels är nedpressadt i 

 skiffern, oftast att så döljas, att man först efter preparering kan iakttaga detsamma. 

 Fig. 2 — 5 visa fjäll i dylikt läge. Fig. 6 och 7, å hvilka både lateral- och dorsal- 

 parti ligga på samma skiktyta, visa tydligt, hurusom detta möjliggjorts endast genom 

 med kölen mer eller mindre parallella bristningar eller remnor, ofta nog gående helt 

 nära kölen, något som väl harmonierar dermed att fjället såsom förut nämndt i 

 denna region har sin största tjocklek. 



Jemte de ofvan beskrifna, så att säga normala, fjällen förekomma andra af 

 något af vikande typ, Vi ha ofvan omtalat, hurusom undre randens sinus kan vara 

 af ganska vexlande djup. Redan detta medför en viss olikhet i fjällens habitus, 

 men större inflytande i detta hänseende har tvifvelsutan den ventrala randens något 

 vexlande riktning. I stället för att vara subparallel med kölens midtlinje kan ven- 

 tralranden nämligen, så t. ex. å de i fig. 4 och 5 afbildade fjällen, konvergera med 

 densamma i riktning mot apex, en konvergens, som kan bli så betydlig, att ventral- 

 randen kommer att ligga i linje med öfre randen, hvarigeuom fjället får en fullkom- 

 ligt triangulär kontur (se tig. 11). Alldenstund hos större fjäll med parallella sido- 



