II. Artbeskrifning. 



Lepidocoleus suecicus n. sp. 



Tafl. U, fig. 1—11. 



Såsom redan i det föregående nämnts, har af denna art anträffats ett gan- 

 ska fullständigt exemplar. Angående detta mft till en början blott framhållas, att 

 livardera sidan bildas af en rad hvarandra taktegelformigt täckande fjäll. Höger- 

 sidans och venstersidans äro hvarandras fullkomliga spegelbilder; då terminala fjäll 

 å exemplaret ifråga saknas, är omöjligt afgöra i livad män dessa af vika från 

 sagda regel. Hålla vi oss till den af Clarke gjorda orienteringen, är att märka 

 att af de fjäll, som tillhöra samma sida, ett undre alltid täcker så mycket af när- 

 mast öf re, att af fjällen in situ endast en mindre del utmed deras öfre rand blir 

 synlig. Men de i stor mängd föreliggande isolerade fjällen lemna bästa upplys- 

 ningar om fjällens form och beskaffenhet i öfrigt. Alla fjäll ha ensartad bygg- 

 nad; de olikheter som förefinnas torde till stor del bero på fjällens olika relativa 

 läge, måhända dock äfven i någon mån på den grad af utveckling (eilet ålder) som 

 nåtts af det individ, de en gång tillhört. Vi börja vår beskrifning med redogörelse 

 för den vanligast förekommande typen, för att derefter särskildt angifva de modi- 

 fikationer af denna, som å föreliggande rikliga material äro att iakttaga. 



A de i stort sedt rektangulära fjällen kan man särskilja ett bredare lateralt 

 parti och ett helt smalt, mot det förra vinkelböjdt, dorsal parti. Ofvergången mellan 

 dessa båda bildar en hufvudsakligen genom tillväxtlinjernas böjning markerad, run- 

 dad, dolkformig köl \ hvars öfversta i en skarp spets utlöpande del (apex) skjuter 

 ganska långt upp förbi sidopartierna. Öfre randen är såväl å laterala som dorsala 

 partiet i hufvudsak konkav, i det att den nedanför apex böjer sig mer och mer 

 åt sidan och i laterala partiets yttre hälft, der den är temligen rätlinig, kan bli rik- 

 tad rätt utåt. »Sidoränderna, som med öfre randen bilda rätvinkliga eller något trubb- 

 vinkliga hörn, äro nästan raka eller svagt utåt konvexa, sinsemellan snbparallella. 

 Undre randen, som är s-formigt böjd, öfvergår i ventralranden med jemn, relativt vid 

 båge, medan deremot ofvergången till dorsalranden sker mera tvärt; båda de undre 



1 Flera exemplar från Am t järn ha kölen åt dorsalpartiet litet skarpare markerad än annars 

 är regel. 



