Klorhydrinernas alkaliska sönderdelning 



77 



den åsikten, att klorväte i vattenlösning ej har någon verkan på glycidsyran. Den 

 senare genomförde (se sid. 71) additionen i absolut eterlösning. I hvad mån 

 den af dessa författare företrädda meningen är med verkliga förhållandet öfvereus- 

 stämmande, ådagalägger följande försök : 



Af en lösning, i hvilken glycidsyran och vätejonerna hade normaliteten 0,015, 

 och hvilken i afseende på klorjoner var 0,035-normal, förbrukade 10 ccm följande 

 mängder 0,1-norm. baryt. 



Efter: 0,o 1 V« 3 Va 70 160 timmar. 



Baryt: 1,66 1,48 1,26 0,90 0,85 ccm. 



Additionen försiggår med aftagande hastighet och ofullständigt, men snabbare 

 än hvad i allmänhet är fallet vid här undersökta glycider, liksom å andra sidan den 

 alkaliska sönderdelningen uppvisar en af de största konstanterna. Bestämningen af 

 hastigheten hos denna är också behäftad med tämligen stora fel och omöjligt är ej, 

 att den inversa reaktionen — additionen af klorväte — kan ha utöfvat något, om än 

 ringa inflytande på bestämningarna (jfr tabellerna 162 och 163). 



Syran är dimorf, ett förhållande, som först observerats af B. Rassow och 

 F. Burmeister 1 och senare oberoende däraf af mig 2 , som beklagligtvis ej obser- 

 verat deras kort förut utkomna arbete. Detta innehåller, utom en beskrifning af, 

 hur de båda formerna bildas, en kritik af ofvan nämnda framställningssätt af syran 

 (Erleumeyer och Lipp: ur kanelsyra och hypoklorit) samt en förbättrad metod för 

 densamma. 



Den vattenfria syran har enligt dem två former, som smälta vid resp. 86° och 

 102—103°. De framställa: 1) 86°-syran ur den kristallvattenhaltiga: a) genom längre 

 upphettning till 50° (flera veckor) eller Va timma på vattenbad och b) genom tork- 

 ning öfver konc. svafvelsyra; 2) 102 — 103° syran ur den kristaUvattenhaltiga genom 

 upprepad omkristallisering ur torr kloroform. 



Deras kritik af det äldre framställningssättet går framför allt ut på följande. 

 Då hypokloritlösningen framställes af klor och soda, blir den framställda syran ej 

 ren, utan innehåller mera klor, än teorien fordrar Detta synes dem bevisadt fram- 

 för allt därigenom, att som biprodukt erhålles en olja — af Erleumeyer jun. 3 och 

 andra 4 förmodad vara den af teorien fordrade stereoisomeren — och att denna vid 

 analys befanns innehålla 24 i stället för beräknade 18% klor. Frånsedt att ana- 

 lysen på en odefinierad olja ej är särdeles bevisande, är deras kritik af annat skäl 

 ej fullt berättigad. Nämnda olja bildas nämligen, som jag fann, vid den indunst- 

 ning af reaktionsblandningen, som enligt Erlenmeyer och Lipp skall företagas. 

 Underlåter man att induit sta och extraherar direkt, erhålles blott kristall inisk syra. 

 I Rassow och Burmeisters förbättrade recept — användning af ren hypoklorit i fri- 



1 J. prakt. Chem. [2], 84, 473 (1914). 



2 Zeitschr. physik. Chem. 81, 372 (1912). 

 :i Berichte 39, 788 (1906). 



4 Murray: Inaug. dissert. Leipzig 1903. Enligt ßassow och Burmeister. 



