Resumé. 



Fyra indifferenta och sju klorhydriner med syrekaraktäi' undersöktes i afse- 

 ende på sin sönderdelning i alkalisk lösning med olika baser. 



Härvid visade det sig, att de förra i stort sedt förhöllo sig lika mot alla un- 

 dersökta baser, och att blott i undantagsfall natron och baryt företedde någon olikhet i 

 verkningssättet. Reaktionen var här — i motsats till hvad tidigare undersökningar 

 gett vid handen — öfverallt i det närmaste af andra ordningen. Reaktionskoeffi- 

 cienterna aftaga emellertid under reaktionens lopp ocb äro därjämte större i utspädd 

 än i koncentrerad lösning, med större variationer än t. ex. vid den alkaliska ester- 

 förtvålningen. Medelst kinetiska bestämningar, kombinerade med fraktionerade de- 

 stillationer, visades, att handelns a-monoklorhydrin praktiskt taget ej kan fås fri 

 från ß-monoklorhydrin, men att däremot ren a-förening bildas ur epiklorhydrin och 

 vatten. Kinetiskt bestämdes vidare i fyra olika fall sammansättningen af isoineri- 

 blandningar (glycerinklorhydriner), uppkomma genom addition af hypoklorit till 

 omättade föreningar eller af klorväte till inre etrar, och voro resultaten härvid 

 delvis i strid med äldre uppfattningar. Den alkaliskt-kinetiska metodens skärpa 

 i jämförelse med andra metoder vid konstitutionsbestämningar på klorhydriner och 

 föreningar af andra typer påpekades. 



Vid syrorna kunde i allmänhet den alkaliska sönderdelningshastigheten repre- 

 senteras af vackra .reaktionskoefficienter af andra ordningen, olika för olika baser 

 och beroende af metalljonkoncentrationen på ett sätt, som kunde återges enligt 

 tvenne af Holmberg uppställda formler, en exponential- och en lineär, hvarvid möj- 

 ligen företräde måste gifvas åt den förra (empiriska). Det framgick, att den un- 

 dersökta tvåbasiska syran intog eu särställning i förhållande till de enbasiska. (En 

 öfverblick öfver försöksmaterial från annat håll bekräftade detta resultat.) Därjämte 

 läto de enbasiska inbördes dela sig i tvenne grupper med bestämda olikheter i sin 

 alkaliska sönderdelning. Syrorna med klor i a-ställning företedde katalysfenomen 

 i mindre utpräglad grad (kalk ocb baryt verkade här lika) än de, som hade kloren 

 i ß-ställning. Baryt verkade vid alla de enbasiska syrorna i 0,01-molar lösning 1 l /a 

 gång starkare än natron, hvilket synes vara en fullt allmän regel. 



Vid tvenne af syrorna upptäcktes dimorfi (se dock härom sid. 77), och för 

 sex af dem bestämdes den elektriska ledningsförmågan. Slutligen äro en del rent 

 preparativa undersökningar, företrädesvis vid syrorna, att anteckna. 



(Tryckningen afslutad den 15 oktober 1914). 



