Del. 1: Metod. 



Historik. 



För att framställa mina undersökningar över potentialsprånget vid berörings- 

 ytan mellan lösningar och fasta isolatorer i sitt sammanhang med tidigare mät- 

 ningar av kontakt- och beröringspotentialer förutskickar jag en kort översikt av de 

 viktigaste hittills använda metoderna och berör därvid de uppnådda resultaten endast 

 i den mån, de för det följande äro av något intresse. 



Den grupp av hithörande mätmetoder, som omfattar de äldsta undersök- 

 ningarna, kan rubriceras med kondensatormetoder eller induktiva metoder. 



Volt a och efter honom en lång rad av forskare mätte kontaktpotentialen 

 mellan tvenue skivor av olika metaller på följande sätt: Den ena skivan förbands 

 med ett elektroskop, och den andra placerades i dess omedelbara närhet, så att de 

 tillsammans bildade en kondensator av stor kapacitet C. I detta läge sattes ski- 

 vorna ett ögonblick i ledande förbindelse t, ex. genom en metalltråd. Ar potential- 

 differensen mellan de mot varandra vända ytorna P, samlas på vardera en elektrici- 

 tetsmängd CP. Då skivorna sedan skiljas, minskas kapaciteten hos elektroskopet 

 och den därmed förbundna skivan till c, och man erhåller därvid ett utslag mot- 

 svarande potentialen PC/c. Den ursprungliga potentialdifferensen har alltså mång- 

 dubblats i förhållandet C/c. Genom dylika mätningar ordnades metallerna, som 

 bekant, i spänningskedjor. 



Anordningarna vid många senare mätningar kunna anses som direkta för- 

 bättringar av denna metod, så t. ex. genom elektroskopets utbytande mot den för 

 kvantitativa mätningar bättre lämpade kvadrantelektrometern o. s. v. 



En viktig förbättring införde oberoende av varandra Lord Kelvin 1 (1861), 

 Pellat 2 (1880) och Schulze-Berge 3 (1880). Denna bestod i inskjutandet av en 

 lämplig kompensationspotential i den ledning, som åstadkom kontakt mellan kon- 

 densatorplattorna, och i stället för att mäta hela effekten på elektrometern, bestäm- 



1 Prioritetsreklaniation, Phil. Mag. (5). 46. 82. (1898). 



2 Journ. d. Phys. 9. 145. (1880). Ann. d. chim. et phys. (5). 24. 5. (1881). 



3 Dissert. Berlin (Helniholtz) 1880. Wied. Ann. 12. 293. (1881). 



