Gudmund Borelius 



des direkt eller genom interpolation den kompensationspotential, som motsvarade 

 elektrometerns nolläge. 



Av metodiskt intresse är vidare en undersökning av E. Bauermann 1 över 

 möjligheten att mäta kontaktpotentialer genom ett dielektrikum t. ex. en glasskiva, 

 placerad mellan kondensatorns skivor. 



Vad man vid användande av en kondensator med plattor av metallerna M, 

 och M 2 mäter är i själva verket en summa av potentialsprång 



luft I M t + Jf t I Jf, + M 2 \ luft. 

 De äldre forskarna hortsågo genomgående från den första och sista kompo- 

 nenten, och antogo hela den mätta effekten vara ett potentialsprång vid själva den 

 metalliska beröringsytan. Detta antagande har, som bekant, visat sig oriktigt, och 

 flera senare undersökningar ha just gått ut på att visa inverkan av mekaniska 

 förändringar av metallytan eller av olika gaser på den utan tvivel betydliga poten- 

 tialdifferensen gas — metall. Vid dylika mätningar har man låtit den ena konden- 

 satorplattan vara av någon metall med särskilt konstanta egenskaper. Som sådana 

 »normaler» ha använts antingen förgyllda skivor eller också tillräckligt gamla ski- 

 vor av t. ex. mässing. Bauermanns nämnda arbete avsåg att skaffa en möjlighet 

 för att ändra gasatmosfären kring den undersökta skivan utan att samtidigt behöva 

 ändra den kring normalen. Några mätningar av detta slag tyckes dock aldrig 

 ha utförts. 



Kondensatormetoder ha vidare i en rad arbeten använts för undersökningar 

 på elektrolyter. Antingen placerades ett med lösningen indränkt sugpapper på 

 en glasskiva över den med elektroskopet förbundna metallskivan, eller också 

 anbragtes elektrolyten i en skåi under skivan och förbands ett ögonblick med 

 denna genom någon lämplig elektrod. Vad man härvid mätte var i första fallet 

 en summa av potentialsprång 



luft ; M 1 -f M x i M z -f M % I lösning -f lösning | glas -f glas j luft 

 och i det andra 



luft I M L -f- M 1 i M 2 -f- M t I lösning -f lösning i luft. 

 Tidigare försummades även här alla potentialsprång mot luft eller glas, och man 

 trodde sig mäta själva elektrodpotentialerna. För dessas mätning har man dock 

 senare övergått till andra metoder. Nyligen har emellertid kondensatormetoden 

 av G. W. Mofpitt 2 använts för mätning av potentialsprånget mellan luft och olika 

 lösningar. Han finner att detta vid olika behandling av ytan för en och samma 

 lösning kan variera med 0,3 volt, och att potentialsprånget för lika behandlade 

 normallösningar är oberoende av den upplösta substansens art. 



Betydligt avvikande från övriga kondensator metoder är den, som använts 

 av Ayrton och Perry 3 . Varken metodens användbarhet eller de med densamma 



1 Dissert. Rostock 1912. 



2 The Phys. Review (2). 2. 95. (1913). 



3 Phil. Trans. 1. (1880). Proc. Roy. Soc. 27. (1878). 



