Undersökning av gränspotentialer 



7 



erhållna resultaten äro emellertid av den art, att de nödvändiggöra ett närmare in- 

 gående på densamma. Likaså förbigår jag några andra i enstaka fall använda 

 metoder, som tjäna samma ändamål som kondensatormetoderna. 



Närmast till raden av dessa kondensatormetoder sluter sig nu också den, 

 för vars utarbetande och användning jag senare har att redogöra. 



Till den andra stora gruppen av metoder för mätning av kontaktpotentialer 

 höra de, som gå ut på mätning av elektrontotorislm krafter. I vissa fall kan man 

 därvid mäta strömstyrkor och beräkna den elektromotoriska kraften enligt Ohms 

 lagar. Ofta är dock den e. m. k. en funktion av strömstyrkan, och man föredrar 

 därför kompensations- eller nollmetoder. Ar det inre motståndet i den under- 

 sökta cellen relativt litet, kunna som nollinstrument användas galvanometrar och 

 kapillarelektrometrar, är det däremot stort, får man använda kvadrant- och binant- 

 elektrometrar. Det har på detta sätt utförts en oerhörd mängd undersökningar 

 över element innehållande metaller och elektrolyter. där de medverkande potential- 

 sprången alltså äro elektrodpotentialer (metall | lösning), vätskepotentialer (lösning | 

 lösning) och de, av många förnekade, potentialsprängen metall | metall. Men man 

 har också, särskilt på senare tiden mycket sysslat med celler, där som ett led in- 

 går en relativt dålig ledare, en ioniserad gas, en kristall, en glasskiva, någon orga- 

 nisk substans eller, särskilt inom fysiologien, något biologiskt preparat. 



Den vanligaste beteckningen för potentialsprånget vid en sådan dålig ledare är 

 berörings- eller gränspotential. Jag nämner bland hithörande arbeten några exempel : 



Greinacher 1 undersökte kombinationen metall I — ioniserad gas — me- 

 tall II och fann att dess e. m. k. blir noll eller i varje fall mycket liten, om all 

 fuktighet noga avlägsnas från metallerna. Gutot 2 undersökte celler av formen me- 

 tall — metallsaltlösning — ioniserad luft — förgyllt metalltrådsnät för olika rever- 

 sibla elektroder och slöt av sina observationer att potentionalsprånget lösning | luft 

 var oberoende av lösningens art och koncentration, ett resultat som även omfattar 

 resultatet av Mofeitts förut nämnda, enligt kondensatormetoden utförda, arbete. 

 Han kom emellertid samtidigt till den ovanliga uppfattningen, att elektrodpoten- 

 tialerna vid reversibla elektroder äro oberoende av elektrodmetallens art. 



Följande arbeten äro för jämförelse med mina undersökningar av alldeles 

 särskilt intresse. 



F. Ha ber och Z. Klemensiewicz 3 undersökte gränspotentialarna mot glas. 

 Deras försökskedja var följande: elektrometerkvadrantpar I — platinatråd — lösning- 

 av salt eller syra — tunn glasvägg — försökslösning — normal KCl lösning — 

 kalomelnormalelektrod — kvadrantpar II. De olika delarna voro väl isolerade från 

 omgivningen och det ena av kvadrantparen jordlett. Glasväggen var av lättsmält 

 Thyringerglas. Vid variation av försökslösningen ändrades gränspotentialen mot 

 glaset så, som om detta tjänstgjort som en väteelektrod. 



1 Dissert. Berlin 1904. 



2 Compt. rend. 153. 867. (1911) och 156. 220. (1913). 



3 Zeitschr. i. Phys. Chemie 67. 385. (1909). 



