lô 



Gudmund Borelîus 



Fig. 5 ger ett schema av den använda apparaten. Normalerna, som äro sex 

 lika kopparskivor med gamla polerade ytor, äro fastade som vingar i kanten av en 

 isolerande skiva av ebonit, som man vid mätningarna läter rotera medsols. Därvid 

 passera vingarna tätt intill den yta I, som skall undersökas, och mellan tvenne par 

 av kopparplattor II och III. Vidare beröras de av borstarna 1 till 6. 1,3 och 5 

 äro förbundna ined apparatens metalliska omhölje och med jorden och beröra 

 vingarna till det ögonblick, då de stå mitt för I, II och III, och alltså med dessa 

 bilda kondensatorer av relativt stor kapacitet. 2, 4 och 6 äro isolerat fastade vid 

 omhöljet och stå i förbindelse: 2 med II, 4 med III och 6 med elektrometern. De 

 beröra vingarna i lägen der dessas kapacitet är relativt liten. 



Förefinnes en differens mellan den undersökta ytans potential och koppar- 

 vingens, som sättes = 0, alltså om Pi4=0 får man efter en stunds rotation på platt- 

 paren II och III och på elektrometern potentialerna P u , P n i och P E , vilkas abso- 

 luta värden successivt stegras, och vilkas tecken äro omväxlande positiva och nega- 

 P 



tiva. Förhållandet är apparatens multiplikatioustal F, och P E — F . P\. Är 

 Pi = 0 borde därför även P E vara noll. Detta inträffar dock i praktiken ej exakt, 

 dels på grund av olikheter i ytpotentialerna hos de olika vingarna, plattparen och 

 apparatens övriga metalldelar, och dels på grund av tillfälliga laddningar på de 

 oundvikliga isolatorerna. Verkan av metallytornas olikhet kan, då elektrometerns 

 svängningstid är stor i förhållande till rotatorns omloppstid, nedbringas till en obe- 

 tydlig förskjutning av apparatens nollpunkt. Laddningar hos isolatorerna åstad- 

 komma däremot lätt en betydlig osäkerhet i utslagen på elektrometern eller i sämsta 



