Undersökning av gränspotentialer 



15 



lande till ledningen längs kärlets yttersida till omgivningen, varvid potentialen på 

 undersidan av bottnen genom ledning bestämmes av den på innersidan i gräns- 

 skiktet och skiljer sig från denna med ett konstant värde. De nedre delarna av 

 yttersidan, vilka alltid äro mitt för lösningen, må gärna vara väl ledade, endast 

 dess egenskaper äro konstanta; däremot få de på inga villkor vara t. ex. schellack- 

 fernissade, i vilket fall det lätt ansamlar sig laddningar, som omöjliggöra alla mät- 

 ningar. För mätningarna har jag använt ett tunt kärl av simpelt väl ledande glas 

 överdraget med möjligast tunna paraffmskikt. Yttersidan har oftast varit naturlig. 

 Det bästa sättet att framställa en användbar naturlig yta har jag funnit vara att 

 efter rengöring lätt bestryka ytan med en Bunsenlåga. Emellertid är även utgån- 

 gen av en sådan behandling mycket osäker och det behövs alltid en låug tid, hela 

 dagar, innan ytan kommit i elektrisk jämvikt med den omgivande luften. En 

 naturlig yta tyckes också vara rätt beronde av luftens fuktighet. Snabbare och 

 säkrare får man emellertid ett brukbart kärl på det sätt, jag använt vid mina se- 

 nare mätningar. Kärlets nedersta del försilvras utvändigt, och den övre göres 

 oledande genom bestrykning med schellack. Kärlet har som hg. 6. visar med 

 paraffin fastsmälts i ett rör av messing, och metallhöljet får gå ned på sidorna 

 om kärlet för att neutralisera inverkan av laddningar på Schellacken. Röret är 

 gängat in i en ring av messing vilande på multiplikatorhuvens översida. Kärlet 

 kan på detta sätt lätt höjas och sänkas. 



Men även i det fall, att ledningen genom kärlväggen är liten i förhållande 

 till förlusterna utåt längs ytan och genom luften, är det möjligt att utföra mät- 

 ningar. Jag har haft detta fall realiserat vid ett kärl av klar kvarts. Utvändigt 

 var kärlet nedtill försilvrat upptill bestreiket med schellack. Då potentialen på lös- 

 ningens yta ändras, sker en fördelning av elektriciteten i silverskiktet, så att poten- 

 tialändringen blir märkbar utåt. Så småningom försvinner väl den fria laddningen 

 på silverskiktets utsida, och då ledningen genom luften spelar den största rollen, 

 uppnår silverskiktet till slut alltid en och samma potential, som endast obetydligt 

 skiljer sig från kopparvingens. Detta försvinnande sker dock helt långsamt, och 

 passar man på att företaga en kompensation, så snart potentialen på lösningens 

 yta ändrat sig, kan man alltså mäta denna ändring. Lämpligt är därvid att kom- 

 pensera till den av ledningen genom luften mellan silvret och kopparvingen bestämda 

 nollpunkten. 



En sådan möjlighet att mäta potentialsprånget mot en fast absolut isolator 

 är, så vitt jag vet, ej förut påvisad. 



Iiörförbindelsen emellan elektrolyten i multiplikatorns kärl G och normal- 

 elektroden N består av tvenne kranrör K och K' genom gummislangar förbundna 

 med behållaren R och är fylld med normal 5TC7-lösning. Kranarna äro noga av- 

 fettade, så att de kapillära vätskeskikten kunna förmedla elektricitetsgenomgången. 

 De äro insatta, för att hindra hävertverkningar. För att förebygga blandningar av 

 lösningarna i röret och kärlet genom strömningar är dessutom änden av röret K 

 försett med en bomullspropp. Den genom diffussion förorenade lösningen i denna 



