Dei, III: Teori. 



Gränspotentialerna fast kropp — lösning i allmänhet. 



Vi vända oss först till gränsytorna mellan fasta kroppar och vätskor. Vår 

 kunskap om dessa gränsytors elektriska förhållanden erhålles dels genom direkta 

 mätningar av potentialsprången, och dels genom metoder, som i avseende på gräns- 

 potentialerna kunna betecknas som indirekta. Bland dessa senare ha vi framför 

 allt att märka dem, som röra studiet av de elektrokinetiska fenomenen: elektroen- 

 dosmosen, eller materiella strömningar som följd av elektriska strömmar i kapillär- 

 rör, och dess ömvändning, strömningsströmmarna, samt kataforesen eller suspende- 

 rade partiklars rörelse i det elektriska fältet och dess ömvändning skakningsström- 

 mar, strömmar genom fallaude partiklar etc. 



Alla de elektrokinetiska fenomenen låta förklara sig genom antagandet av ett 

 potentialsprång i vätskan i närheten av beröringsytan med den fasta kroppen, och 

 som resultat av omfattande undersökningar har framgått, att man vid alla de olika 

 fenomenen erhåller överensstämmande värden på dessa potentialsprång. Anmärk- 

 ningsvärt är att man vid dessa indirekta metoder får känuedom om det mätta po- 

 tentialsprångets absoluta storlek och kommer undan den obestämda konstant, som 

 alltid uppträder vid de direkta. Det är emellertid icke tillåtet att sätta likhets- 

 tecken mellan den elektokinetiskt effektiva potentialdifferensen och den totala. Teorien 

 för de elektrokinetiska fenomenen visar, att det endast är potentialdifferensen mel- 

 lau den vid den fasta kroppen anhäftande vätskan och vätskans inre, som här kom- 

 mer till synes. Vad som försiggår längst inne vid beröringsytan, undandrar sig all 

 uppmärksamhet. 



Skillnaden mellan de enligt olika metoder observerade potentialsprången ha blivit 

 särskilt omdebatterade för beröringsytan metall-lösning. Det är denna skillnad, som 

 här betingar oöverensstämmelsen mellan den ÜELMHOLTzska och den BiLLiTZERska 

 nollpotentialen. Billitzer stödde sig på elektrokinetiska försök av olika slag med 

 metaller. Genom variation av lösningarna kunde han åstadkomma en ändring av 

 tecknet för det elektrokinetiskt effektiva potentialspråuget. Då han identifierade 

 det, observerade potentialsprånget med det av Helmholtz och Nernst angivna, er- 



