Undersökning av gränspotentialer 



35 



höll han emellertid en nollpunkt, som med 0,7 volt skiljer sig från den Helm- 

 HOLTzska, sådan denna, tämligen samstämmigt, härletts ur mätningar å droppelek- 

 troder, kapillarelektrometrar, randvinklar och fotoelektriska effekter. Differensen 

 mellan Billitzers och Helmholtzs nollpotentialer tyder starkt på det otillåtna i den 

 av Billitzer gjorda identifieringen. Vad som i detta avseende gäller beröringsytan 

 metall-lösning, torde utan vidare kunna överföras till beröringsytor med andra 

 fasta kroppar 1 . 



Ta vi särskilt sikte på beröringsytor av vätskor och fasta dåliga ledare, så 

 föreligga här endast sparsamt med direkta mätningar av potentialsprånget. F. Haber 

 och Z. Klemensiewicz 2 utförde 1909 mätningar å glas, vilka redan omnämnts i 

 deu metodiska delen av avhandlingen. De undersökte särskilt gränspotentialerna 

 mot lösningar av syror och baser och funno att glaset var att betrakta som en 

 vätelektrod. Den funna differensen mellan gränspotentialerna vid en starkt sur 

 som och en starkt basisk lösning går dock ej fullt upp till det teoretiska värdet 

 för en väteelektrod. Efter allt att döma stå dessa resultat i bästa överensstämmelse 

 med mina egna mätningar å glas. Det sätt, på vilket jag varierat koncentrationerna, 

 gör emellertid fenomenen betydligt överskådligare, och särskilt blir jag i tillfälle 

 att påvisa att överensstämmelsen vid syror är utomordentligt god, och att det är 

 vid baserna, som avvikelser från teorien förekomma. 



De elektrokinetiska fenomenen äro vid beröringsytor av ifrågavarande slag rätt 

 utförligt undersökta. Jag förbigår alldeles de äldre undersökningar, som huvud- 

 sakligen sysselsätter sig med de olika elektrokinetiska fenomenen inbördes fysika- 

 liska samband, och relaterar endast sådana, som behandla potentialsprånget och sär- 

 skilt dess beroende av upplösta elektrolyter. De viktigaste undersökningarna på 

 detta område äro av J. Perrin 3 och av G. v. Elissafoff 4 med en teoretisk del 

 av Freundlich och Elissafoff. 



Perrin fann att i beröring med rent vatten ladda sig de flesta fasta ämnen 

 negativt så t. ex. glas, kvarts, schellak, karborundum etc. En annan grupp, särskilt 

 en del oxider ladda sig positivt. Till den första gruppen höra de svagt sura till 

 den senare de svagt basiska substanserna. Då i mycket om den ena gruppen gäl- 

 ler motsatsen till det, som kan sägas om den andra, gå vi endast närmare in på 

 det mest undersökta fallet, gränsytor, vid vilka den fasta kroppen laddar sig nega- 

 tivt mot rent vatten. I ett strömgenom flutet kapillärrör av ett sådant ämne (t. ex. 

 glas) innehållande rent vatten är alltså vattnet självt positivt och överföres med ström- 

 men till den negativa polen. Upplöses en syra eller ett salt i vattnet, minskas den 

 överförda mängden och blir vid en tillräcklig koncentration noll. Med syror kan 

 man i vissa fall, dock ej vid glas, överskrida denna nollpunkt och få väggen posi- 

 tivt laddad i förhållande till lösningen. Tillsättes ett alkali ökas i allmänhet den 



1 För denna framställning jämför H. Freundlich : Kapillarchemie (1909) sid. 243—249. 



2 Zeitschr. f. Phys. Chemie 67. 385. (1909). 



3 Compt. Rend. 137. 513. (1909). Journ. chim. phys. 2. 601. (1904). 

 + Zeitschr. f. Phys. Chemie 179. 382 (1915), 



