36 



Gudmund Borelius 



till negativa polen överförda vätskemängden. Inverkan av andra ämnen än syror 

 och baser har Perrin endast undersökt i svagt sura eller alkaliska lösningar. Han 

 finner att deras urladdande verkan på potentialspränget stiger med ionvärdet. Syror- 

 nas och basernas enastående inflytande förklarar han genom ff- och Off- ionernas 

 större rörlighet. 



Elissafoff utförde sina mätningar på den elektriska endosmosen med kapillär- 

 rör av glas och kvarts. Den på tidsenheten till den negativa polen överförda vät- 

 skemängden, som enligt teorien är proportionell mot det elektrokinetiskt effektiva 

 potentialspränget, var för rent vatten i en viss enhet 50. En i vattnet upplöst elek- 

 trolyt åstadkommer en minskning Av av den överförda mängden och Elisafoff 

 fann att 



Av — k . In c -f- v 



där c är lösningens koncentration k och v konstanter. Det är särskilt konstanten k, 

 som karakteriserar den upplösta substansens inverkan. Ur mätningarna framgår, 

 att k växer med den positiva ionens värde, iï-ionen ger ett större värde på k än 

 andra anorganiska envärda ioner, särskilt stort är det vid de organiska syrorna. 

 Kationerna av de tunga metallerna och organiska oaserna verka starkare, än vad 

 som motsvarar deras ionvärde, ja till och med starkare än iZ-ionen. NaOH och 

 KOH åstadkomma vid de använda små koncentrationerna vid glas ingen tydlig 

 minskning av den överförda mängden, vid kvarts en betydlig ökning. 



I den teoretiska delen framhålla Freundlich och Elissafoff med stöd av de 

 anförda mätningsresultaten dels det omöjliga i att lägga ionernas rörlighet till grund 

 för deras olika inverkan. Dels anse de också resultaten oförenliga med det av 

 H aber påvisade (och av mig bekräftade) uppträdandet av glaset som en väte- 

 elektrod. Därvid tyckes emellertid Freundlich i detta sitt senare arbete negligera 

 den av honom tidigare i hans »Kapillarchemie» så starkt framhållna skillnaden mel- 

 lan de verkliga gränspotentialerna och de elektrokinetiskt mätbara. En elektrod- 

 verkan kan mycket väl existera utan att giva sig särskilt mycket tillkänna vid de 

 endosmotiska undersökningarna. Och vidare är det särskilt att lägga märke till 

 att Elissafoffs mätningar äro utförda med ytterst svaga lösningar. Koncentratio- 

 nen överstiger endast i undantagsfall 0,001 normal. Vid de koncentrationer, som av 

 Ha ber och av mig använts har den kinetiskt effektiva potentialdifferensen redan 

 längesen försvunnit. Det torde ligga nära tillhands att förklara detta försvinnande 

 så, att vid rent vatten eller mycket utspädda lösningar sträcker sig potentialsprån- 

 get så långt ut i vätskan, att en del däraf får inverkan på de elektrokinetiska 

 fenomenen. Vid tillsats av elektrolyter blir potentialspränget dels mindre och kom- 

 mer dels att ligga närmare intill väggen i det orörliga vätskeskiktet varigenom det 

 undandrar sig observation genom endosmotiska och liknande mätningar. Faktiskt 

 inta nu även i de Elissafoffska mätningarna syror och baser en särställning. 

 Och då man vid större koncentrationer kan så direkt påvisa glasets uppträdande 

 som väteelektrod, måste alltjämt en elektrodverkan bli den enklaste förklaringen 

 på denna särställning. 



