Skånes Colonusskiffer 



11 



zonens undre del. Den största mäktighet, som kunnat påvisas i en sammanhängande 

 profil, är i det stora hela högst blygsam. Så t. ex. anser jag profilen vid Rövare- 

 kulan (i Gudmuudtorps s:n) ej vara stort mer än 20 ä 30 meter mäktig ; vid 

 Tolånga torde mäktigheten av den i dagen gående colonusskiffern ej överstiga lö m., 

 och den vid Röddinge av Moberg och Törnquist 1 beskrivna någorlunda samman- 

 hängande skiktserien äger ej mer än ungefär 11 meters mäktighet. 



Den faunistiska skillnaden mellan olika fyndorter är emellertid så pass stor, att 

 flera av dessa måste anses representera till åldern skilda delar av zonen, vadan na- 

 turligtvis hela zonens mäktighet kan vara mångdubbelt större, än den som å någon 

 viss fyndort är direkt att iakttaga. Enligt Tullberg 2 skall den t. o. m. uppgå till 

 1128 m., vilket dock ändå får anses som överdrivet. För Tullberg, som ansåg 

 att Skånes silur i det stora hela var i orubbat läge, låg naturligtvis, då han ville 

 söka beräkna mäktigheten av denna så vitt utbredda bildning, faran att därvid 

 komma till ett för högt resultat nära till hands, alldenstund ett skiktkomplex med 

 en viss stupning ju alltid har desto större mäktighet ju större dess utbredning är 

 i stupningsriktningen, därest inga lagerstörningar förekomma. Visserligen träffas här 

 ifrågavarande lager mestadels uti relativt orubbat, från horisontalplanet föga avvi- 

 kande läge, men detta hindrar dock ej, att på ett och annat ställe en ganska be- 

 tydande stupning kunnat observeras. Så t. ex. anför Moberg 3 en förekomst vid 

 Fröslöv, där lagren stupa ända till 50 0 och därutöver. 



Bergartsbeskaffenhet. Jämte de vanligen grå, lösa, tunnkluvna, något 

 kalkhaltiga, ofta sandiga eller glimmerförande lerskiffrar, som bilda huvudparten av 

 lagerserien, förekommer åtminstone inom vissa delar rikligt med mer eller mindre 

 tät eller tinkristallinisk kalksten 4 , dels bildande sammanhängande band, dels för- 

 delad i bollar eller oregelbundna linser, som stundom kunna uppnå en rätt bety- 

 dande storlek. Sandhalten kan stundom ökas så betydligt, att verkliga sandstenar 

 eller sandstensskiffrar uppstå. Dylika ha efter en av de mest kända fyndorterna 

 (Ö. Odarslöv, strax NO om Lund) ofta kallats Odarslövsskiffer 5 . Ej sällan träffas 

 även mera tjockbankade, vanligen helt kalkfattiga skikt, som snarast kunna kallas 

 slamstenar. Någon slags lagbundenhet i fråga om kalkstenarnas och sandstenarnas 

 fördelning inom den av renare lerskiffrar bestående huvudmassan har ej med be- 

 stämdhet kunnat påvisas. 



1 Moberg, J. C. och Törnquist, S. L.: Retioloidea från Skånes colonusskiffer. S. G. U. 

 Ser. C. N r 213. 1909. 



2 Tullberg, S. A.: Skånes graptoliter I. S. G. U. Ser. C. N:r 50. 1882. 



3 Moberg, J. C: Beskrifning till kartbladet Sandhammaren. S. G. U. Ser. A a. N:r 110. 189.".. 



4 En utförlig redogörelse för förhållandet mellan skiffern och den däri inneslutna kalk- 

 stenen lämnas av Moberg och Grönwall i deras arbete »Om Fyledalens Gotlandium . 



5 Jämför sid. 11 i Tullbergs »Skånes graptoliter. I». — I »Beskrifning till kartbladet Lund » 

 lämnar De Geer, sid. 20, en ganska träffande beskrivning av Odarslövsskiffern i dess typiska form. 

 Den är, säger han, en »hårdare, mörkare, sandstenslik skiffer, som inuti är brungrå och glimmer- 

 rik samt på skiktytorna blågrå, liksom glaserad, med vågformiga och oregelbundna upphöjningar». 

 Se ock sid. 6 i »Retioloidea från Skånes colonusskiffer» av Moberg och Törnquist, där särskilt 

 också erinras om de i bergarten så vanliga små tillplattade lerklumparna. 



