Skånes Colonusskiffer 47 



A lokal a ha funnits ganska många isolerade skal, som säkerligen äro att 

 hänföra till ovan angivna art. Visserligen har ej påträffats något enda exemplar 

 med sammanhängande eller hopliggande skal och ej heller någonting, som skulle 

 kunna tolkas som rostralskal, men de anträffade delarnas överensstämmelse med 

 Barrande's figurer och beskrivning av hithörande lateralskal torde dock vara fullt 

 tillräcklig för en identifiering. 



Varje lateraldel för sig liknar närmast ett platt, med raka låsränder försett, 

 långsträckt musselskal. Av de håda bälvter, vari ett lateralskal skulle delas genom 

 en linje dragen snett bakåt-utåt från det hörn, vari dess båda raka kanter stöta 

 samman, är den övre svagt välvd, den undre däremot konkav. Övergången mellan 

 skalets konvexa och konkava parti är alldeles jämn, så att i verkligheten ingen 

 gräns förefinnes. 



Två hophörande lateralskal bilda sålunda tillsammans längs suturen en trubbig, 

 mot bakre randen sig jämnt vidgande köl. Utefter skalets rätliniga sidor ses 

 å väl bevarade exemplar ett skarpt avgränsat, listformigt, åt ändarna avsmal- 

 nande parti, ej olikt en yttre ligamentgrop. A detta ses ingen skulptur, men 

 övriga delen av skalet visar en koncentrisk ornering av svaga strier och på oregel- 

 bundna avstånd förlöpande, föga markerade veck. Våra i övrigt väl bevarade 

 exemplar ha skalytan något nött ; måhända ligger häri förklaringen till att de ej 

 visa minsta spår av den radierande striering, som enligt Barrande stundom skall 

 förekomma jämte den koncentriska. 



Arten omnämnes även från översiluriska bildningar i Portugal l . 



Oryptocaris scanica n. sp. 

 Tavl. IV, tig. 27 och 28. 



Det lilla chitinartade skalet har i stort sett formen av ett halvcirkelsegment 

 med avrundade hörn. Den del av konturen, som motsvarar segmentets bas (i det 

 följande för korthets skull kallad »undre randen»), är emellertid ingalunda rak, utan 

 bildar en svagt utåt konvex linje. Skalet är allestädes ytterst tunt, utom i den 

 på skalets inre sida förtjockade limben. Hela ytterranden ligger, frånsett en mindre 

 nedbuktning i undre randens mitt samt en ringa förhöjning av den diametralt mot- 

 satta delen, i ett och samma plan. Från vartdera av undre randens båda hörn går 

 en bred sinus upp mot en i skalets inre, på symmetrilinjen och helt nära ytterranden, 

 belägen fördjupning, omedelbart ovan skalets »apex». Den sålunda omslutna sektorn 

 är i stort sett välvd, men delas åter mitt itu genom en från apex utgående och sig 

 nedåt vidgande sinus. Från fördjupningen ovanför apex lyfter sig skalet i mitt- 

 linjen hastigt upp mot ytterranden, så att här bildas en tydlig ås, som måhända något 



1 Delgado, J. F. Neky: Système silurique du Portugal. Étude de stratigraphie paléontolo- 

 gique. Lisbonne 1908. 



