4 



Wilhelm Björck 



det zoogeografiska området Öresund utan också lämna en hypotetisk härledning av 

 faunans allmänna natur, under speciellt hänsynstagande till den redan av Örsted 

 anmärkta talrikheten av former med arktisk utbredning. Lönnbergs undersökning 

 måste anses, ej minst i betraktande av de primitiva förhållanden, varunder den ut- 

 fördes, vara anmärkningsvärt resultatrik och skulle helt visst, om större uppmärksam- 

 het ägnats redan bekanta hydrografiska fakta samt förut offentliggjorda faunistiska 

 arbeten, ha lett fram till en, i varje fall i det stora hela riktig uppfattning av om- 

 rådets djurgeografiska ställning. Till dessa förhållanden återkommer jag närmare i 

 det följande. 



Innan jag går att i stora drag antyda de fältiakttagelser och undersökningar, 

 som ligga till grund för min framställning l , har jag att dröja vid övrig området 

 på ett eller annat sätt berörande litteratur för de djurgrupper, som här komma till 

 behandling. 



De malakostraka krustacéernas utbredning i de svensk-danska farvattnen har 

 hittills varit ganska ojämnt känd. Det är i främsta rummet danska forskningar, 

 som lämna material för jämförelse med de vid våra undersökningar vunna resul- 

 taten. Jag erinrar om F. Meinerts bearbetning av Kattegatts och Öresunds fauna, 

 där speciellt isopoder och amfipoder varit rikt företrädda; sparsammare är däremot 

 materialet av cumacéer, schizopoder och dekapoder. På väsentliga punkter kom- 

 pletterande ha för samtliga grupper med undantag för amfipoder och dekapoder 

 H. J. Hansens kritiska förteckningar varit, grundade som de äro på ett mycket 

 betydande, från skilda expeditioner stammande material. Tyvärr föreligger över 

 amfipoderna ingen dylik förteckning, en brist, som är så mycket kännbarare som 

 Meinerts bestämningar i flera fall ej kunna a priori förutsättas vara riktiga. De- 

 kapoderna ha av Stephensen gjorts till föremål för en liknande bearbetning, var- 

 jämte samme författare i sin fauna lämnar ytterligare lokaluppgifter om dessa samt 

 om cumacéer och schizopoder. Det svenska kustområdets krustacéfauna är mycket 

 ofullständigt känd. Från äldre tider äga vi emellertid av Lilljeborgs hand flera 

 avhandlingar, som beröra olika kuststräckors kräftdjur, däribland Kullabergstrakten. 

 Över amfipoderna har Bruzelius offentliggjort ett för sin tid förtjänstfullt systema- 

 tiskt arbete, vari dock faunistiska uppgifter äro både sparsamma och summariska. 

 Djurgeografiska synpunkter äro också helt naturligt främmande för dess författare. 



Förutom i de sammanfattande arbetena av G. O. Sars och Stebbing har jag 

 för utbredningsförhållandena hämtat uppgifter väsentligen hos följande författare: 

 Östersjön, Blanc, Lenz, Lindström, Metzger, Möbius, Nordqvist, Zaddach; Nord- 

 sjön, Ehrenbaum, Reibisch, Sokolowsky, Zirwas. Stäppers och Stephensen (Con- 

 spectus) lämna för åtskilliga arter omfattande utbredningslistor. Detsamma gäller 

 också om avhandlingar över schizopoder resp. cumacéer av Zimmer, Kramp och 

 Gilson. I arbeten av Norman, Tatters all, Walker och Chevreux finner man 

 uppgifter om olika krustacégruppers förekomst vid Brit. öarna och Västeuropa. 



1 I ett tidigare arbete (Björck 1913 s. 4 och 5) har jag utförligare angivit dessa undersök- 

 ningars gång. 



