Biologisk-faunietiska undersökningar av Öresund 



43 



7. Diastylis rathkii (Kröyer). 



St. 2 1 ex., st, 5 1 ex., st, 6 7 ex., st. 8 8 ex., st. 12 och 13 100 ex., st. 10 och 15 5 ex., st, 18 och 

 20 2 ex., st, 25 2 ex., st. 29 1 ex., st, 30 2 ex., st, 31 -4 ex., st. 33 7 ex., st. 35 1 ex., st. 35 ocli 

 37 GO ex., st. 36 6 ex., st. 37 1 ex., st. 38 (500 ex., st. 39 5 ex., st, 41 3000 ex. (alla utom 20 er- 

 hållna 5 A 19141, st. 42 3G5 ex., st. 45 1 ex., st, 46 32 ex., st. 48 4 ex., st, 49 2 ex., st. 50 1 ex., st. 



51 7 ex., st. 52 3 ex. 



Diastylis rathkii är den enda cumacé, som Lönnberg anför för Oresundsom- 

 rådet. Den är ej blott den mest spridda utan också den talrikast uppträdande. 

 Jag har upptagit samtliga lokaler här ovan för att påvisa, hurusom förekomsten icke 

 i mera påfallande grad begränsas till någon särskild bottenformation, utan att obe- 

 roende härav arten är tillstädes överallt, varest djupet överstiger 18 — 20 m. ; dock 

 har den anträffats sparsamt redan vid 15 — 16 m. samt i större mängd å sandblandad 

 lera och alger, 20 m. (st. 41, därav c:a 1500 i sållrest av trålfångst och 1460 i bottnen 

 skummande scherbrutnetz). Dessa förhållanden synas nära överensstämma med de be- 

 tingelser, varunder arten träffas inom övriga delar av utbredningsområdet. Anmärk- 

 ningsvärd är givetvis den påvisade massförekomsten ', iakttagen genom parallell 

 undersökningar med olika redskap (juli 1914), i viss mån utgörande en analogi 

 till vad, som konstaterats i fråga om Michtheimysis mixta. Framhållas bör även, att, 

 det i båda fallen rör sig om halvvuxna individer, vilka ej sällan (ex. st. 41) upp- 

 träda i massa å samma lokal och där utgöra de dominerande elementen i faunan. 



Beträffande fördelningen inom området föreligga i litteraturen något av- 

 vikande uppgifter. Meinert anger sålunda, att arten är allmän i hela norra delen 

 av Sundet, men ej denna väg går in i Östersjön, utan »standses rimeligvis ber af 

 Amagers och Saltholms Grunde.» H. J. Hansen (1909) åter gör gällande, att »den 

 er almindelig i den nordlige Halvdel af Sundet till Syd for Vedbsek, men synes 

 derpaa at mangle indtil ned mod Stevns.» Av ovanstående fyndortsförteckning 

 framgår, att arten i Sundet går så långt som 16 à 18 m. djup står till för- 

 fogande, till trakten av Barsebäck, och att den även här (t. ex. st, 12 och 13) är 

 tillstädes i gauska betydande mängd. Att det av Hansen angivna upphörandet 

 icke kan sammanhänga med botten- eller salthaltsförhållandena framgår dels av vad 

 ovan nämnts rörande förekomsten, dels därav att arten är allmän genom både St. 

 och L. Bält in i Östersjön, där den går ända upp öster om Gotland (Möbius). 



Utbredningen är synnerligen omfattande (se närmare Stäppers s. 110 ff. och 

 Stephensen s. 86). Kattegatt: sällsynt i västra, okänd från östra inom området 

 Skagen — Anholt, icke allmän i sydöstra delen av detta farvatten (Sverge — Anholt — 

 Själland) (H. J. Hansen); Skagerack: norr om Skagen, (Metzger,H. J. Hansen), 

 Gullmarfjorden; Norge, från Kristianiafjorden till Vadsö, 10 — 30 f., mycket allmän. 

 Det är därför ej uteslutet, att utbredningen i norra Kattegatt modifieras av fram- 

 tida forskningar. Inom Atlantområdet ligger sydgränsen vid Brit. öarna (Eng- 

 lands sydkust, Kanalen), i Nordsjön är arten mycket allmän (Ehrenbaum); den 



1 En motsvarighet härtill angives av Stuxberg 1880 s. 35 från Sibiriens ishav. 



