64 



Wilhelm Björck 



Disken vidgar sig djupbältet något, och 20-meterskurvan når västerut ej söder om 

 Ven; öster därom fortsätter däremot djupet, vid vissa delar av Vens kustlinje gan- 

 ska tvärbrant, förbi Landskrona, avbrutet endast delvis av den grunda Staffansbanken 

 och når något söder härom områdets djupaste del, 50 m. Än längre sydvart kni- 

 pes rännan, som nu alltmera grundat upp till omkring 25 ni., samman, för att un- 

 gefär mitt emellan Landskrona och Barsebäck upphöra.' Längs danska kusten möta 

 vi en rad av grunda sandflack. Detsamma är fallet vid den svenska i Landskrona- 

 trakten, och söder därom vidtager Lundåkrabuktens långsluttande sandstrand. När- 

 mare Sverge, i den nämnda rännans förlängning söderut, finner man något större 

 djup, strax sydväst om Barsebäck t. o. m. en liten fördjupning över 20 m. Ju 

 längre sydvart man når, dess mera grundar bottnen upp, och desto hårdare blir 

 den (Lönnberg 1909), tills den 7 9 m. djupa banken Limhamn — Saltholm — Araager 

 bildar en för det salta bottenvattnet svåröverkomlig tröskel mot Östersjön. 



Efter denna korta översikt av Öresunds batymetriska förhållanden, där jag 

 särskilt velat betona djuprännsystemets obrutna sammanhang med sydöstra Katte- 

 gatts och dess — skematiskt sett — upphörande strax söder om Landskrona, och 

 där jag lagt huvudvikten vid 20-meterskurvans förlopp, vill jag på grundvalen av 

 förnämligast våra egna undersökningar, men under hänsynstagande till Örsteds 

 och Lönnbergs tidigare iakttagelser samt sjökortets (dock ofta missvisande) upp- 

 gifter, söka ge en konturteckning av bottenbeskaffenheten inom området. 1 



Sedda i stort äro bottenförhållandena inom det undersökta området föga om- 

 växlande. Övervägande inom de djupare partierna är den mer eller mindre rena 

 leran (slik) ; på grundare vatten åter intar sanden lerans rum. Ren bergbotten är 

 främmande för Öresundsområdet söder om Kullahalvön. Hård botten, bestående 

 dels av stenar, dels av grövre sand eller skalgrus träffar man å enstaka ställen, 

 så t. ex. norrut å st. 47 och 48 samt framförallt å den grunda Staffansbanken 

 mellan Landskrona och Ven. 



Som regel torde man kunna säga, att strändernas och de grunda flackens, exv. 

 Diskens, sandbotten vid ungefär 20 m., något olika i skilda delar av Sundet allt- 

 efter strömförhållandena, går över i lera. Dock möter man också på större djup, 

 fast till synes endast undantagsvis, sandbotten, så exv. st. 42, 23 — 35 m. Över- 

 gången är dock helt naturligt icke skarp, utan sanden uppblandas på sluttningarna 

 alltmera med lera. I norra Öresund, st. 52 och 53, är leran sandblandad. Öre- 

 tvistens botten utgöres i de djupare delarna av ren lera. Samma bottenart följer 

 hela den förut omnämnda djuprännan sydvart. Här och var, så t. ex. i det stora 

 djupet väster om Landskrona, där vattencirkulationen är mindre livlig, finner den 

 ruttnande Zosteran en fristad. På sådana lokaler blir även själva bottnen genom 

 de anhopade organiska produkterna mudder- eller gyttjeaktig. 



1 En mera detaljerad framställning härav kan icke nu givas, då våra undersökningar för 

 kartläggning av bottenbeskaffenheten ännu ej utförts i den omfattning, som är nödvändig. 



