66 



Wilhelm Björck 



Delvis tillsammans med dessa arter, på djupare vatten dein förutan, uppträder La- 

 minaria, vilken ofta massvis erhållits i trålen; jag har antecknat Lundåkrabuktens 

 yttre del, 17—19 m., Staffansbank, 15—17 m., st. 38, 16—17 m., st. 46, 31 - 34 m., 

 st. 49, lodskott under draget 48, 42, 33 m. På alla dessa ställen ha emellertid flo- 

 ridéer samtidigt erhållits i massor. Det är därför svårt att i Örsteds mening- 

 skarpt isärhålla dessa båda regioner. 



Från zoologisk synpunkt knyter sig huvudintresset till att få avgjort, till vil- 

 ket djup man är berättigad i Öresund räkna med en utvecklad algvegetation. Som 

 redan framhållits, satte Örsteo den undre vegetationsgränsen vid 36 m. Lönnberg 

 omnämner, att Laminarian förekommer »åtminstone ut till 25 m.» I samma rikt- 

 ning kunna de ovan meddelade iakttagelserna anses tala, om man blott hade ga- 

 rantier för att redskapet icke befarit grundare regioner. Även om lodskott tagas 

 under skrapningen kan nämligen skrapan eller trålen lätt nog hava gått över grun- 

 dare områden, och man är under sådana förhållanden förhindrad draga* bestämda 

 slutsatser av draget. Det är så mycket mindre sannolikt, att algvegetationen når 

 så djupt, som Kylin (s. 218) konstaterat, att den undre vegetationsgränsen vid 

 Bohuslän ligger vid 35 m., ehuru redan vid 20 — 25 m. vegetationen är fattig i 

 jämförelse med därovanför; vid Hallandskusten förlägger han gränsen till 25 m. 

 Efter allt att döma kan man under dessa förhållanden endast norrut räkna med rikt 

 utvecklad vegetation i de delar av Öresund, som befinna sig inom det saltare bot- 

 tenvattnets rayon. Gränsen härför kan, som nedan framhålles, sättas vid omkr. 

 20 m. Nedanför denna gräns torde sålunda i regel den vegetationsfria slikbottnen 

 vara förhärskande. 



Till slut ha vi att med några ord beröra frågan om havsbottnens successiva 

 förändring. I detta sammanhang bör erinras om, att rörbyggaude bottendjur, 

 där de uppträda i massor, kunna i ej oväsentlig mån inverka modifierande 

 å de biologiska förhållandena. Så t. ex. åtskilliga annelider samt rörbyggande'am- 

 fipoder, i främsta rummet Haploops tubicola, som å slikområdena är ett verkligt 

 karaktärsdjur. Med öppen blick för denna djurarts talrikhet — på ett ställe 3500 

 individer pr kvm — och biologiska betydelse har, som redan framhållits, C. G. 

 Jon. Petersen urskilt ett Haploops-samhälle, vars ungefärliga omfattning han an- 

 tytt för östra och sydöstra Kattegatts vidkommande. Emellertid sträcker sig detta 

 »samhälle» otvivelaktigt vida längre mot söder. Haploopsrör med levande djur fin- 

 ner man i massa å st. 39, i något mindre mängd å st. 35 och 37, men ännu å st. 

 31 kau Haploops-formationen, ehuru utspädd, påvisas. Vi torde alltså få sätta detta 

 samhälles sydgräns vid Ven. 



Av med tiden allt större räckvidd bli helt visst de förändringar, som de bio- 

 logiska villkoren undergå genom den alltjämt ökade slagganhopningen i de delar 

 av området, där ångbåtstrafiken är som livligast. Det gör ett egendomligt intryck, 

 dtt finna en betydande mängd slaggklumpar, besatta med ett oftast mycket rikt 

 djurliv, ingå som en ordinär beståndsdel i trålens eller skrapans innehåll. Särskilt 



