68 



Wilhelm Björck 



säkerligen med rätta skarpt kritiserats av O. Pettersson och G. Ekman, äga till- 

 räcklig noggrannhet, även om de icke hålla måttet, då det gäller säkert avgörande 

 av vattenslagens ursprung. På denna punkt ge dessutom Petterssons och Ekmans 

 undersökningar för Kattegatts vidkommande de upplysningar, som torde vara av 

 nöden för klarläggande av de förhållanden, som här ifrågakomma. 



Det hydrografiska tillståndet får sin egentliga karaktär därav, att Öre- 

 sund utgör en av förbindelselederna mellan Kattegatt och Östersjön. Norrifrån 

 drives längs den ovan omnämnda fördjupningen i havsbottnen saltare vatten in i 

 Sundet. Detta lager fyller som ett bottenskikt dess djupare delar. Pettersson och 

 Ekman konstatera (1897 s. 18), att alla de danska längdprofilerna visa, huru under- 

 strömmens isohaliner av rätt betydlig salthalt kila ut mot norra sluttningen av den 

 omkr. 7 m. djupa tröskeln. I motsatt riktning strömmar som en ytström Öster- 

 sjöns' mindre salta vatten ut mot Kattegatt, Obehindrat fortgår denna baltiska ut- 

 strörn, i stort sett kontinuerlig, men av under skilda årstider olika mäktighet. 

 Tröskeln mellan Malmö och Amager hindrar däremot i regel det salta bottenlagret 

 att tränga in i Östersjön. Understundom, några få gånger om året, blir dock på- 

 frestningen för stark och Kattegatt sänder även denua väg en kaskad in i Öster- 

 sjön (M. Knudsen 190ö s. 3(5). 



Vattenomsättningen i Öresund kan således i få ord uttryckas sålunda, att, me- 

 dan vi ha att räkna med en ständig ytström från Östersjön mot Kattegatt, kan den 

 saltare bottenströmmen i detta område blott vid enstaka tillfällen och ingalunda re- 

 gelbundet denna väg nå in i Östersjön. Tillströmningen dit sker normalt genom 

 St. Bält. På så sätt få vi i Öresund, liksom vid vår västkust i övrigt, schematiskt sett 

 tvenne vattenskikt, ett ytlager med låg salthalt och ett bottenlager med högre salt- 

 halt samt däremellan ett mer eller mindre otydligt begränsat mellanskikt, som upp- 

 kommit genom blandning av de båda andra. 



Spörsmålet, till vilket huvudintresset från biologisk synpunkt knyter sig, blir 

 nu: vilka egenskaper utmärka detta bottenlager och hur långt sträcker sig dess in- 

 flytande i Sundet? 



För klarläggande av dessa frågor är man hänvisad till de upplysningar, som 

 de danska undersökningarna lämna 1 . I Öresund ha tre profiler undersökts. 

 Den sydligaste (profil XI) sammanfaller med linjen Limhamn — Dragör, den meller- 

 sta (profil XII) går mellan Barsebäck och Saltholm, den nordligaste (profil XIII) 

 mellan Landskrona och Vedbsek. För jämförelse med förhållandena i Kattegatt 

 torde man lämpligen kunna begagna station 5 av profil IV, som skär Kattegatt i 

 ost-västlig riktning något söder om Anholt. 



Med hjälp av de talrika diagram och kartor, som på grundvalen av dessa 

 rekognoseringar utförts, är det en icke alltför svår uppgift att påvisa en tydlig pa- 

 rallellism mellan de bägge områdena. Här må blott hänvisas till några endast be- 

 träffande ytförhållandena obetydligt förenklade längdsektioner genom Öresund, som 

 stamma från det första observationsåret samt en tabellarisk sammanställning 



1 Se närmare »Beretning» etc; sammanfattande referat i Björck 1913, s. 32 ff. 



