70 



Wilhelm Björck 



Också kunde den första bearbetaren av det 1891 — 93 insamlade observations- 

 materialet, K. Rordam, på följande sätt sammanfatta sitt omdöme (Rohda m s. 183): 

 »Vesterhavsvand (d. v. s. vatten av 3,0 — 3,5 % saltbalt) dsekker Bunden av det nord- 

 lige Kattegat (Nord for La?so) og sender herfra en mindre Gren syd paa ind i 

 LäsoRende og en större Arm gennem den dybe Rende 0st for Anholt, hvor den 

 deler sig med en vestlig Gren ned i Store-Bselt og en ostlig Gren ned i Sundet. 

 For det sydlige Kattegats saavelsom for Sundets Vedkommende kan 10 Favne Kur- 

 ven med temmelig stor Nojagtigbed saettes som Grsenselinje for Vesterhavsvandets 

 Udbredelse, saa at det i Regien ikke findes paa Dybder, der ere stort lavere end 

 10 Favne. Vesterbavsvand gaar i Sundet derfor kun lidet syd for Hveen og över- 

 skrider sikkert aldrig Drogden.» 



Jag bar anfört detta uttalande endast för att fastslå överensstämmelsen mel- 

 lan de båda områdena i de allmänna hydrografiska villkoren. Emellertid bör det 

 framhållas, att Rordams karaktäristik av lagrens natur och ursprung av senare 

 forskare uppvisats vara mycket otillfredsställande. 



Pettersson och Ekman (1897 s. 16 ff.) ha närmare bestämt arten av botten- 

 lagret i Kattegatt och Öresund, och rör det sig enligt dessa författare dels om nord- 

 sjövatten dels om bankvatten, som i någon mån utspätts, desto mera ju längre sö- 

 derut man kommer. 



Klart är alltså av dessa iakttagelser, att vi från ett djup av omkring 20 ra. nor- 

 malt finna Öresunds bottenlager söderut till trakten av Ven och Landskrona utgöras av 

 vatten, som i saltbalt och temperatur ytterst nära överensstämmer med motsvarande 

 lager i angränsande delar av Kattegatt, med vilket det för övrigt sammanfaller även 

 till sin härkomst. 1 



1 En bekräftelse på riktigheten av denna slutsats lämna Ruppins nyare undersökningar 

 av de hydrografiska förhållandena i Östersjön och ist. Bält. Ruppin meddelar sammanställ- 

 ningar av månadsmedeltalen av fyrskeppsobservationerna för åren 1902—08 vid Anholt Knob, 

 Schultzgrund och Lappegrundet (tyvärr kunna dock icke dessa tabeller ge upplysning om syd- 

 gränsen för det salta bottenskiktet). 



Av intresse är härvid att erfara, hur 20 ra.- och bottenobservationerna utfalla, varvid jag 

 dock endast meddelar max. och min. av ifrågavarande månadsmedeltal. 



Station 20 m. Botten 



Salthalt: Anholt Knob 29,3 °/oo (aug.)— 32,5 °/oo (juni) 31,6 °/oo (ang.)— 33,4 %o (juni) 

 Schultzgrund 26,6 %o (sept.)-31,9 %o (juni) 28,7 °/oo (sept.)-32,5 %o (juni) 

 Lappegrundet 27,3 °/oo (sept.)-31,K °/ 0 o (juni) 29,2 °/oo (febr.)— 32,6 %o (juni) 

 Temperatur: Anholt Knob 3°,:i (mars)— 14°,9 (aug.) 3°,7 (mars)— 12°,'J (sept.) 



Schultzgrund 3°,3 (mars)— 13°,0 (sept.) 3°,« (mars)— 12°,4 (sept.) 



Lappegrundet 3°,7 (mars)— 12°,0 (sept.) 3°,'J (mars)— 10°,!i (sept.) 



Härav framgår ju otvetydigt, att vid Lappegrundet amplituderna beträffande salthalten en- 

 dast äro föga större än vid Anholt Knob, samt vid 20 m. och vid bottnen mindre än vid Schultz- 

 grund. I temperaturen uppvisar Lappegrundet både vid 20 m. och vid bottnen mindre variationer 

 än de båda övriga observationsplatserna. Och med kännedom om bottenreliefens inflytande finns 

 ingen anledning att icke antaga fullt likartade förhållanden i hela djuprännan till dess uppgrund- 

 niug i söder. Det bör anmärkas att bottenobservationerna stamma från något olika djup, Anholt 

 Knobs från 28 m., Schultzgrunds från 26 och Lappegrundets från endast 23 m. De kurvor, som 

 Ruppin konstruerat, ge även en mycket god illustration till den parallellism, som råder i fråga 

 om bottenskiktens egenskaper vid de tre nämnda fyrskeppen. 



