IV. Öresundsområdets djurgeografi. 



1 . Historik. 



Det är redan framhållet, att det svenska kustområdet såväl lokalfaunistiskt 

 som djurgeografiskt är ytterst ofullständigt bearbetat. Enstaka djurgrupper finnas 

 visserligen monografiskt behandlade, men man söker förgäves något allvarligt ge- 

 nomfört försök till klarläggande av evertebratfaunans sammansättning å olika loka- 

 ler av det slag, som Norges och Danmarks zoologiska litteratur har att uppvisa så 

 många. 



Örsteds arbete erbjuder för Öresunds vidkommande ett första sådant försök 

 till att på grundvalen av områdets djur- och växtliv åstadkomma en allmän bio- 

 geografisk orientering. Han följer visserligen i sin begränsning hävdvunna geogra- 

 fiska råmärken. Men detta undanskymmer icke den naturliga samhörighet med de 

 större angränsande havsgebiten, som han finner olika delar av Sundsområdet upp- 

 visa. Då det gäller att närmare fastställa läget av den faunaförändring, som Örsted 

 kunnat konstatera, så se vi honom stanna i närheten av Ven. Han fastslår att 

 en mängd av de anförda formerna här ha sin sydgräns och fortsätter: (s. 83) 

 »inopia, quse mari Baltico propria est, iam spatio dimidii milliarii septentrionem 

 versus a Hveen apparere incipit, ut australis freti pars cum mari Baltico omnino 

 congruat. » 



Sedan Orsteds dagar har Öresund endast underkastats den nämnda under- 

 sökningen av Lönnberg, varvid Sundets skilda delar varit föremål för rekoguose- 

 ringar under trenne somrar, medan en fjärde ägnades åt södra Kattegatt. Resulta- 

 tet av dessa forskningar har Lönnberg meddelat i en samlad framställning av 

 Oresuudsfaunans natur och ursprung (1898 s. 57 ti). 



Lönnberg har vid begränsningen av området förlagt nordgränsen till linjen 

 Hittarp — Hellebaek, under framhållande av att härvid ett visst rum för godtycke är 

 öppet; sydgränsen, som betecknas såsom »mycket mera utpräglad», bildas av ban- 



