72 



Wilhelm Björck 



ken mellan Malmö, Saltholm och Amager. Området inom dessa gränser represen- 

 terar Öresund i Lönnbergs mening. 1 



Beträffande djurens utbredning inom Sundet anser sig Lönnberg kunna ur- 

 skilja fyra olika klasser. Den första, ej så mångtaliga, klassen förekommer endast i 

 Sundets norra del och tränger ej ned till Ven. Av under vår undersökning hö- 

 rande former anföras som exempel Nymphon mixtum, vilken som ovan visats når 

 längre sydvart. »Den andra klassen, som är den talrikaste, går genom största de- 

 len av Sundet och visar en rik utveckling i trakten af Landskrona och Hven. En 

 del kanske stanna ett stycke söder om Hven, men den stora hufvudmassan går ned 

 förbi Lundåkrabugten och Barsebäck så långt som 18 m. (10 f:r) djupet sträcker 

 sig och på sluttningen mot detta. Den tredje klassen omfattar en del härdigare 

 former, som ännu befolka Lommabukten eller t. o. m. gå upp på banken mellan 

 Malmö och Saltholmen». Däribland nämnas Carcinus mœnas och Spirontocaris gaimardi, 

 båda dock uppträdande även i västra Östersjön Den fjärde ej så artrika klassen 

 omfattar de former, som gå långt in i den egentliga Östersjön, exv. Crangon 

 crangon. 



Till denna gruppering av faunan, vilken utan alltför stor svårighet låter förena 

 sig med de resultat, som mitt studium av de malakostraka krustacéerna givit, åter- 

 kommer jag i det följande. Den utövar emellertid intet egentligt inflytande på Lönn- 

 bergs diskussion av faunans härstamning. 



Lönnberg har i allmänhet för varje djurklass lämnat en procentuell analys 

 av dess olika element med hänsyn till geografisk utbredning i nära anslutning 

 till Heincke (se s. 85). Han anser sig därvid kunna konstatera — vad som i viss 

 mån redan Örsted framhållit — att de arktiska formerna icke blott dominera inom 

 Sundet, utan också utgöra »en större del av faunan i sin helhet än hvad fallet är 

 med den motsvarande i Kattegat. Öresunds fauna har alltså relativt en mera 

 arktisk prägel än angränsande havsområde.» Lönnberg fortsätter: (1898 s. 65) 

 »Men det är ej nog härmed. I Öresund träffas en del högnordiska djurarter, som 

 antingen ej alls finnas i Kattegat eller kanske blott i dess sydligaste delar eller slutligen, 

 äfven om de förekomma öfver större områden af Kattegat, likväl ej förefinnas i något 

 större antal, förrän man kommer söderut». Denna uppfattning anser sig Lönnberg i hu- 

 vudsak ha fått bekräftad av sina senare företagna Kattegattundersökningar (1903 s. 61.) 



Förklaringen till dessa utbredningsförhållanden söker och finner Lönnberg däruti, 

 att dessa arktiska element i viss mån isolerais i Öresund, sedan utbredningskontinui- 

 teten sannolikt under Littorinatiden avbrutits. Anledningen till deras fortsatta kvar- 



1 Det torde böra anmärkas, att Lönnberg uttryckligen (1898 s. 2) betonar, att nordgränsen 

 valts på grund av dess lämplighet och att han av denna sin uppfattning »föranledts att ej ut- 

 sträcka sina undersökningar norr om denna gräns». Den erhåller vidare »ett visst geografiskt 

 berättigande genom det utskjutande Hittarps ref.» Vad det första motivet angår, torde det 

 utan närmare diskussion kunna lämnas å sido. Beträffande det sistnämnda anser jag mig skyldig 

 framhålla, att det åberopade revet, som en blick å bifogade sjökort omedelbart ger vid handen, 

 skjuter allenast något 1000-tal meter ut i nordvästlig riktning och i endast mycket obetydlig mån 

 rubbar djupkurvans allmänna förlopp. 



